Mladí neodchádzajú zo Slovenska. Slovensko ich vyprevádza.

Odchod mladých nie je zrada. Je to spätná väzba krajine, ktorá ich naučila baliť sa skôr, než im stihla ponúknuť budúcnosť.

Slovensko sa stále tvári, že mladí z neho odchádzajú tak trochu z rozmaru. Že sa ráno zobudia, vypijú iced latte, pozrú si pár videí o Kodani, Prahe alebo Lisabone a zrazu im napadne, že by bolo pekné opustiť krajinu, jazyk, rodinu, kamarátov, známe ulice, svoju detskú izbu, svoju babku, svojho zubára, svoj cintorín, svoj les za domom a všetko, čo ich formovalo. Lebo vraj mladí dnes nič nevydržia. Lebo vraj chcú len viac peňazí. Lebo vraj nevedia, že inde tiež nie je raj. Nie. Toto je príliš pohodlná rozprávka pre krajinu, ktorá si nechce priznať vlastné zlyhanie.

Mladí neodchádzajú zo Slovenska preto, že by Slovensko nemilovali. Práve naopak. To je na tom celé najhoršie. Mnohí ho milujú až príliš dobre na to, aby nevideli, čo sa s ním deje. Poznajú jeho vôňu po daždi, poznajú malé mestá, kde sa všetci tvária, že o sebe nič nevedia, hoci vedia všetko, poznajú vlaky, ktoré meškajú tak dôsledne, až sa z toho stala národná poetika, poznajú kopce, jazyky, rodinné stoly, dedinské obchody, staré paneláky, školské chodby, cintoríny na kopci, čerstvý chlieb, trápne lokálne vtipy, rodinné oslavy a ten zvláštny typ domova, ktorý človek niekedy nenávidí práve preto, lebo ho nedokáže prestať cítiť. Práve preto je odchod taká tvrdá veta. Nie je to gesto proti krajine. Je to veta, ktorú krajina napísala za nich.

Keď sa dnes hovorí o tom, že väčšina mladých ľudí zvažuje odchod zo Slovenska, znie to v médiách ako ďalšia položka medzi infláciou, počasím a politickou tlačovkou. Číslo preletí cez obrazovku, niekto si povzdychne, niekto povie „no, to je smutné“, niekto iný napíše do komentára, že nech idú, keď sa im nepáči, a národný metabolizmus pokračuje ďalej. Všetko sa u nás dá stráviť, ak sa to dostatočne rýchlo prekryje ďalším škandálom. Lenže toto nie je ďalší škandál. Toto je generačný výpovedný list. A možno by sme ho konečne mali prestať čítať ako drzý list od nevďačných detí a začať ho čítať ako poslednú spätnú väzbu od ľudí, ktorí sa ešte vôbec namáhali niečo cítiť.

Prieskumy nám už dávno nehovoria iba to, že mladí pozerajú smerom von. Hovoria niečo oveľa horšie: že veľká časť z nich si nevie predstaviť návrat ako samozrejmosť. Že odchod nie je len „skúsim zahraničie po škole“. Čoraz častejšie je to tichý plán úniku z krajiny, ktorá ich síce rada volá budúcnosťou, ale v prítomnosti sa k nim správa ako k nepríjemnej poznámke pod čiarou. A keď sa potom niekto urazí, že vraj mladí zrádzajú Slovensko, treba povedať jednu nepríjemnú vec: možno nezrádzajú oni. Možno sa len prestali tváriť, že ich lojalita má byť bezodplatná služba štátu, ktorý im celé roky dával najavo, že ich prežitie je ich súkromný projekt.

Najväčšia lož celej debaty je, že mladí vraj odchádzajú, lebo nemajú vzťah k Slovensku. Lenže práve tam sa táto krajina mýli najviac. Mnohí mladí Slovensko neodmietajú ako domov. Práve naopak. Väčšina ho stále cíti ako domov, mnohí sú naň v istých veciach hrdí, mnohých tu drží rodina, priatelia, príroda, jazyk, detstvo, miestna pamäť, malé rituály a všetko to, čo sa nedá jednoducho preložiť do cudzej krajiny a objednať cez aplikáciu. Čiže nie, toto nie je generácia bez koreňov. Toto je generácia, ktorá má korene, ale zem okolo nich vysychá.

A to je oveľa horšia správa pre Slovensko než predstava, že mladí sú len globálni nomádi bez vzťahu k domovu. Keby im bolo všetko jedno, bolo by to jednoduchšie. Mohli by sme povedať: nech idú, aj tak sem nepatrili. Lenže oni sem patria. Oni to vedia. A práve preto je ich odchod taký silný rozsudok. Lebo človek neuteká vždy z miesta, ktoré nemiluje. Niekedy odchádza práve z miesta, ktoré miluje, pretože už nevládze čakať, kedy mu prestane ubližovať.

Slovensko veľmi rado používa slovo „mladí“ ako dekoráciu. Sú vraj budúcnosťou, nádejou, energiou, inováciou, dôkazom, že krajina ešte neumrela na vlastnú únavu. Objavujú sa v slávnostných prejavoch, víziách, programoch a rozhovoroch vždy vtedy, keď chce dospelý človek pôsobiť trochu menej vyhorene. Lenže keď mladí povedia, čo potrebujú, zrazu sú nepoučení. Keď povedia, že nechcú žiť v krajine, kde sa politika správa ako nekonečná rodinná hádka po treťom poháriku, zrazu nerozumejú realite. Keď povedia, že nechcú celý život zaplatiť jednou izbou, hypotékou na tridsať rokov a tichou poslušnosťou, zrazu majú prehnané nároky. Keď povedia, že im vadí korupcia, arogancia, nefunkčné inštitúcie, mizerné platy, drahé bývanie a atmosféra večného spoločenského dusna, zrazu sú negatívni. Keď povedia, že nechcú, aby ich štát reprezentovali ľudia, ktorí si pletú verejnú službu s papalášskym klubom, zrazu sú nevychovaní.

Slovensko chce mladých ako plagát. Nie ako svedkov. Chce ich usmiatych na konferencii, pri startupoch, v krojoch, pri úspešných príbehoch a na fotkách, ktoré dokazujú, že krajina ešte má budúcnosť. Ale nechce ich príliš nahnevaných, príliš queer, príliš feministických, príliš kritických, príliš mestských, príliš vidieckych, príliš zahraničných, príliš vzdelaných, príliš neprispôsobivých, príliš unavených, príliš hlasných. Chce mladých, ktorí sa dajú ukázať. Nie mladých, ktorí sa ozvú. A potom sa čuduje, že títo mladí nechcú zostať. Nie je to záhada. Je to logika.

Ak človeku roky hovoríte, že má byť budúcnosťou krajiny, ale prítomnosť tej krajiny mu nedá priestor ani nájom, ani dôveru, ani dôstojný plat, ani pocit, že úrad je služba a nie trest, tak sa netreba tváriť prekvapene, keď si tú budúcnosť začne predstavovať inde.

Neviem sa na túto tému tváriť úplne zvonka. Aj ja som už akosi dlhodobejšie z domu preč. Nie v tom lacnom romantickom zmysle, že som „objavila svet“ a teraz budem poučovať ľudí doma cez pohár limonády z cudzej krajiny. Skôr v tom menej instagramovom zmysle, že človek postupne začne fungovať mimo priestoru, ktorý ho formoval, a zistí, že odísť nie je vždy jeden veľký dramatický moment. Niekedy je to pomalý presun nervovej sústavy. Najprv si zvykneš, že doma nie si každý deň. Potom si zvykneš, že veci riešiš inde. Potom si zvykneš, že pojem „doma“ má viac vrstiev. A potom ťa zrazu prekvapí, že krajina, z ktorej si odišla, sa stále tvári, že tvoj odchod je iba tvoja osobná nálada, nie jej vlastná správa o stave.

Možno preto mi táto téma lezie pod kožu. Lebo odchod nie je len kufor, hranica a letenka. Odchod je aj to, keď začneš čoraz menej veriť, že krajina, v ktorej si vyrástla, má vôbec záujem rozumieť ľuďom ako ty. Je to moment, keď sa domov prestane javiť ako miesto, kde sa môžeš rozvíjať, a začne sa javiť ako miesto, kde by si mala hlavne vydržať. A medzi týmito dvoma slovami je celý život. Vydržať nie je to isté ako žiť.

Slovensko má však zvláštny talent zamieňať tieto dve veci. Vydržať nízky plat, drahé bývanie, úrad, politiku, rodinné reči, školu, ktorá nevie držať krok s dobou, zdravotníctvo, ktoré často držia nad vodou skôr ľudia než systém, komentáre, výsmech, čakanie, ponižovanie, cynizmus a večné „tak to tu chodí“. Ako keby bol život na Slovensku národná disciplína v tichom znášaní. A keď mladí povedia, že nechcú iba vydržať, zrazu sú rozmaznaní.

Lenže mladí neodchádzajú za rajom. Odchádzajú za krajinou, kde problém aspoň nemusí vždy vyzerať ako výsmech. A to je obrovský rozdiel.

Problém nie je len nízky plat. Problém je nízky plat v krajine, ktorá sa pri tom ešte tvári, že by si mal byť vďačný. Problém nie je len drahé bývanie. Problém je drahé bývanie v krajine, kde sa z dospelého človeka spraví dieťa v „mama hoteli“ a potom sa mu ešte vysmejú, že sa nevie osamostatniť. Problém nie je len zlý úrad. Problém je zlý úrad v krajine, kde sa štát správa ako unavená pani za okienkom, ktorá ťa nemá rada už preventívne. Problém nie je len politika. Problém je politika, ktorá mladému človeku odkazuje, že jeho hodnoty sú importovaná ideológia, jeho úzkosť je precitlivenosť, jeho budúcnosť je štatistická drobnosť a jeho hlas je zaujímavý len vtedy, keď sa dá použiť ako kulisa v kampani. A potom sa ešte čudujeme, že mladí nechcú zostať v miestnosti, v ktorej sa s nimi celý čas hovorí ako s problémom.

Niekto povie, že odchádzalo sa vždy. Áno, odchádzalo. Z dediny do mesta, z východu na západ, zo Slovenska do Česka, z Česka ďalej, za školou, za prácou, za láskou, za skúsenosťou. Pohyb je normálny. Cestovať je normálne. Študovať vonku je normálne. Chcieť vidieť svet je normálne. Nechcieť stráviť celý život v okruhu dvadsiatich kilometrov od rodného domu je úplne normálne. Rozdiel medzi zdravým pohybom a útekom je v tom, či sa človek má kam vrátiť bez pocitu, že sa vracia do menšej verzie života. A toto je bod, kde Slovensko prehráva najviac.

Mladí by možno odišli aj tak. Ale otázka je, či by odchádzali s pocitom, že zbierajú skúsenosť, alebo s pocitom, že si zachraňujú budúcnosť. Či by išli na rok do zahraničia a potom sa vracali domov s chuťou niečo priniesť naspäť, alebo či sa budú učiť nový jazyk aj preto, aby nemuseli každý deň počúvať starý tón. Či budú Slovensko nosiť ako domov, alebo ako miesto, z ktorého sa museli vyliečiť. Táto krajina si veľmi málo uvedomuje, aký je to rozdiel.

Pretože mladého človeka nevyženie len výška výplaty. Vyženie ho súčet malých ponižovaní. Vyženie ho pocit, že ak nemá známosti, má čakať. Ak nemá byt od rodičov, má vydržať. Ak nemá peniaze, má byť skromný. Ak má ambície, má nevystrkovať rožky. Ak má problém, má sa neľutovať. Ak má úzkosť, má vypnúť mobil. Ak má názor, má najprv niečo dokázať. Ak chce slušný život, má ísť makať. Ak chce slušný štát, má nebyť naivný. Slovensko je v tomto majster. Vie človeku vysvetliť, že problém nie je systém, ale jeho nedostatočná odolnosť voči systému. To je tá stará národná gymnastika: štát sa potkýna, ale občan má trénovať rovnováhu. A mladí už na túto choreografiu nemajú chuť.

Nie preto, že by boli slabí. Práve naopak. Mladí dnes často vidia príliš veľa a príliš skoro. Vyrastali v krajine, kde sa z verejného priestoru stal neustály konflikt. V škole počúvali o budúcnosti, zatiaľ čo dospelí okolo nich riešili krízy ako trvalý spôsob existencie. Prešli pandémiou, infláciou, vojnou za hranicami, drahotou, politickou brutalizáciou jazyka, kultúrnymi vojnami, neistotou, algoritmami, ktoré im denne predávajú porovnanie, strach a výsmech, a spoločnosťou, ktorá sa potom tvári, že najväčší problém mladej generácie je mobil v ruke.

Áno, mobily sú problém. Sociálne siete sú problém. Závislosť od internetu je problém. Mladí to mimochodom často vnímajú sami. Ale je strašne pohodlné ukázať na telefón a nepovedať, že ten telefón je často len obrazovka, na ktorej sa odráža zvyšok sveta. Osamelosť nezačala TikTokom. Úzkosť nezačala Instagramom. Nedôvera nezačala notifikáciou. Sociálne siete nie sú nevinné, ale nerobme zo štátu obeť smartfónu. Lebo ak mladý človek neverí politike, škole, spoločnosti, úradu a budúcnosti, nie je to len preto, že mal večer príliš veľa scrollovania. Je to aj preto, že keď zdvihol hlavu od obrazovky, realita nevyzerala oveľa zdravšie.

A teraz k tej veci, ktorú dospelí radi podceňujú: my mladí si vieme fact-checknúť všetko. Naozaj všetko. Nemusíte nám s vážnou tvárou vysvetľovať, že zahraničie nie je rozprávka. Vieme. Nemusíte nám hovoriť, že aj inde sú drahé nájmy, zlé vlády, samota, čakanie, únava, cudzie pravidlá a nepríjemní ľudia. Vieme. Nemusíte nám pripomínať, že tabuľky nie sú celý život. Vieme. Lenže práve preto je také smiešne, keď sa nás niekto snaží presvedčiť, že si nevšimneme rozdiel medzi krajinou, ktorá má problémy, a krajinou, ktorá z problémov urobila štýl riadenia.

Nepodceňujte nás. My si vieme nájsť prieskumy. Vieme si pozrieť, koľko mladých rozmýšľa nad odchodom. Vieme si nájsť, ako neskoro sa mladí na Slovensku dostávajú z rodičovských domácností v porovnaní s krajinami, ktoré sa aspoň tvária, že bývanie je verejný problém a nie len rodinná lotéria. Vieme si porovnať platy, nájmy, školy, úrady, zdravotníctvo, politickú kultúru aj tón verejnej debaty. Vieme si overiť, že problém nie je len v našej hlave. A možno práve to niektorých ľudí tak vytáča: že už nás nemôžu odbiť vetou „veď ty tomu nerozumieš“. Rozumieme až príliš dobre. A možno nechceme rozumieť celý život len tomu, prečo sa zase nedá.

Tu sa dostávame k slovu, ktoré Slovensko veľmi nerado počuje: vzťahy. Nie len partnerské. Nie len rodinné. Vzťahy ako spoločenské tkanivo. Ako spôsob, akým sa k sebe správame v škole, doma, v politike, v práci, na úrade, v komentároch, v čakárni, pri stole, v parlamente. Ak mladí vo veľkom vnímajú zlé vzťahy v spoločnosti, rodine, škole a politike ako problém, tak to nie je jemnocitná poznámka z terapeutického slovníka. To je diagnóza krajiny, ktorá sa naučila fungovať v režime trvalého podráždenia.

Slovensko je často krajina, kde sa človek naučí ospravedlňovať skôr, než vôbec povie, čo chce. Kde sa dieťa naučí, že nevyčnievať je bezpečnejšie než skúšať. Kde dievča veľmi skoro pochopí, že jeho telo je verejná debata. Kde queer človek často zistí, že jeho existencia je pre niekoho politický nástroj. Kde chlapec počuje, že emócie sú slabosť, a potom sa všetci tvária prekvapene, že nevie hovoriť. Kde študent počuje, že je budúcnosť, ale keď sa ozve, dospelí mu vysvetlia, že ešte nevie, ako svet funguje. Kde mladá žena s ambíciou je „príliš“, mladý muž s úzkosťou je „mäkký“, mladý človek bez bytu je „nesamostatný“ a mladý človek s kufrom je „nevďačný“. To nie je prostredie. To je výcvik na odchod.

A ak je toto príliš ostré, dobre. Možno to má byť ostré. Lebo už je trochu unavujúce, ako sa v tejto krajine musí každá pravda zabaliť do troch vrstiev vaty, aby sa náhodou neurazil niekto, kto sa neuráža pri korupcii, chudobe, papalášizme, mizérii úradov, zlom školstve, odchode lekárov, vyčerpaných rodičoch, mladých bez bývania a dievčatách, ktoré sa v tejto krajine často cítia menej bezpečne, ale smrteľne ho urazí veta, že Slovensko zlyháva.

Slovensko zlyháva.

Nie celé. Nie vo všetkom. Nie každý deň. Nie v každom človeku. Nie v každej škole, nie v každej rodine, nie v každom meste, nie v každej obci. Slovensko má stále ľudí, ktorí držia veci pokope často vlastným telom. Učiteľky, ktoré robia viac, než im štát zaplatí. Lekárov a sestry, ktorí neodišli, hoci by mali dôvod. Rodičov, ktorí sa snažia. Aktivistov, ktorí suplujú verejnú politiku. Komunity, ktoré zachytávajú tých, ktorých systém pustil. Kamarátstva, ktoré sú pevnejšie než inštitúcie. Prírodu, ktorá nás stále učí, že krajina je viac než vláda. Jazyk, ktorý vie byť krásny, aj keď ho politici používajú ako lopatu. Lenže práve preto je taká hanba, že štát často žije z práce ľudí, ktorých zároveň necháva vyhorieť.

A mladí to vidia. Vidieť neznamená automaticky nenávidieť. Vidieť znamená prestať si klamať.

Jedna z najotravnejších viet, ktorú mladí počúvajú, je: „Tak choďte von, uvidíte, že sa vrátite.“ V tej vete je ukrytá celá arogancia krajiny, ktorá si pletie domov s pascou. Ako keby návrat mal byť trest za skúsenosť. Ako keby Slovensko nemuselo nič zlepšiť, lebo svet mladým aj tak raz dá po prstoch a oni sa poslušne vrátia do známej čakárne. Lenže čo ak sa nevrátia?

Čo ak si zvyknú, že úrad môže odpovedať normálne? Čo ak si zvyknú, že vlak môže prísť načas aspoň častejšie než ako národná lotéria? Čo ak si zvyknú, že nájomné bývanie nie je exotická deviácia? Čo ak si zvyknú, že ich šéf nepovažuje za spotrebný materiál? Čo ak si zvyknú, že ich vzťah nie je politická provokácia? Čo ak si zvyknú, že žena nemusí každú diskusiu o vlastnom tele absolvovať ako obžalovaná? Čo ak si zvyknú, že verejný funkcionár sa hanbí, keď míňa cudzie peniaze, a nie keď sa ho na to niekto pýta? Čo ak si zvyknú, že štát nie je dokonalý, ale aspoň sa netvári, že občan je nepríjemná komplikácia? Čo ak mladí vonku nezistia, že Slovensko bolo vlastne v poriadku, ale skôr to, že oni neboli prehnane nároční?

Toto je vec, ktorej sa Slovensko podľa mňa bojí najviac. Nie toho, že mladí odídu. Ale toho, že odídu, porovnajú a pochopia. Lebo keď človek nikdy nezažil funkčnejší systém, ľahšie sa mu vysvetľuje, že chaos je normálny. Keď nikdy nezažil slušnejší úrad, ľahšie sa mu povie, že má byť trpezlivý. Keď nikdy nezažil lepšie pracovné podmienky, ľahšie sa mu predá fráza, že všade sa musí makať. Keď nikdy nezažil krajinu, kde verejná služba nevyzerá ako osobná láskavosť, ľahšie sa mu nahovorí, že taký je život.

Ale mladí už nežijú v informačnom karanténnom dome. Vidia. Porovnávajú. Hovoria s ľuďmi. Chodia preč. Majú kamarátov v Česku, Rakúsku, Nemecku, Holandsku, Dánsku, Španielsku, Írsku. Vedia, že žiadna krajina nie je čistá rozprávka. Ale vedia aj to, že nie všade sa z bežného života musí robiť skúška odolnosti. A keď sa raz človek naučí dýchať inde, návrat do dusna prestane pôsobiť romanticky.

Samozrejme, vždy sa nájde niekto, kto povie, že zostať je predsa povinnosť. Že keď všetci odídu, kto to tu zmení? Že mladí by mali bojovať. Že krajina sa neopraví sama. Že odchod je útek. Že treba vydržať, makať, voliť, vstúpiť do verejného života, začať od seba a prestať fňukať. Niektoré z tých viet sú pravdivé. Len sú často vyslovené ľuďmi, ktorí nikdy nenesú cenu, ktorú od mladých žiadajú.

Áno, krajina sa neopraví sama. Ale nie je fér žiadať od jednej generácie, aby bola hasičom domu, ktorý nezapálila, architektom domu, ktorý nemohla navrhnúť, nájomníkom domu, ktorý si nemôže dovoliť, a ešte aj vďačným dieťaťom domu, ktorý jej neustále pripomína, že má byť ticho, lebo kedysi bolo horšie. Zostať a bojovať je krásna veta, kým z nej niekto neurobí morálne vydieranie.

Nie každý má rovnakú energiu. Nie každý má rovnaké zázemie. Nie každý má rodičovský byt, bezpečnú rodinu, psychickú kapacitu, peniaze, zdravie, kamarátov, sieť kontaktov alebo schopnosť znášať verejný konflikt. Nie každý môže byť aktivista, politik, novinár, komunitný organizátor alebo večne odolný občan. Niekto má právo jednoducho chcieť život, ktorý ho denne nežerie. A áno, aj to je politické. Pretože keď sa z normálneho života stane luxus, odchod prestane byť osobné zlyhanie. Začne byť racionálna stratégia.

Slovensko musí prestať predstierať, že mladí mu dlhujú lojalitu bez podmienok. Krajina nie je rodič, ktorého treba milovať aj vtedy, keď sa správa zle. Krajina je spoločná dohoda. A keď jedna strana roky nedodržiava základné veci, druhá strana má právo prestať veriť. Lojalita sa nedá vynútiť hymnou. Nedá sa vyplakať v komentároch. Nedá sa vykríkať cez vlastenecké statusy ľudí, ktorých deti často študujú v zahraničí. Nedá sa prikázať mladému človeku, ktorý vidí, že tu môže robiť všetko správne a aj tak skončiť v čakárni na byt, v čakárni na lekára, v čakárni na spravodlivosť, v čakárni na normálnu politiku, v čakárni na dospelosť. Lojalita sa pestuje. Nie prikazuje. A Slovensko ju u mladých často nepestuje. Skôr ju testuje, naťahuje, míňa a potom sa čuduje, že účet prišiel.

Možno najväčšia tragédia nie je ani to, že mladí chcú odísť. Najväčšia tragédia je, že odchod začal v ich hlavách oveľa skôr, než si kúpili lístok. Človek sa z krajiny neodsťahuje v deň, keď prekročí hranicu. Odsťahuje sa postupne. Keď prvýkrát pochopí, že tu pre neho nie je miesto. Keď si prvýkrát povie, že nechce vychovávať deti v atmosfére, ktorá ho samého dusila. Keď prvýkrát prestane sledovať politiku, lebo mu už nepripadá ako verejná vec, ale ako toxický rodinný chat. Keď prvýkrát začne automaticky rozmýšľať v cudzej mene. Keď prvýkrát otvorí pracovný portál v inom jazyku. Keď prvýkrát povie „uvidíme“ a v skutočnosti tým myslí „asi nie tu“. Keď prvýkrát začne domov milovať nostalgicky ešte predtým, než odišiel. To je najtichšia forma emigrácie. A práve tú Slovensko prehliada, lebo nemá kufor, letisko ani štatistiku v reálnom čase.

Mladí najprv neodídu. Najprv sa odpoja. Odpojíte ich cynizmom, aroganciou, zlými školami, drahým bývaním, mizernými platmi, slabými službami, politickou hanbou, kultúrou výsmechu, nekonečným „drž hubu a buď rád“, a potom sa tvárite, že problém nastal až vtedy, keď si zbalili kufor. Nie. Kufor je už len administratíva. Skutočný odchod sa stane dávno predtým.

Ak by Slovensko chcelo mladých naozaj udržať, muselo by prestať robiť jednu vec: prestať im vysvetľovať, prečo sa mýlia v tom, čo cítia. Mladí nepotrebujú ďalšieho dospelého, ktorý im povie, že život je ťažký. To už vedia. Nepotrebujú ďalšiu prednášku o tom, že za socializmu, za Mečiara, za krízy, za vojny, za našich čias, za vašich čias, kedysi, vždy, všade, všetko bolo ťažké. Nepotrebujú súťaž v utrpení. Potrebujú krajinu, ktorá pochopí, že ich nespokojnosť nie je útok, ale informácia.

A tá informácia je dosť jasná. Chcú dôstojnú prácu. Chcú bývanie, ktoré nezačína dedičstvom alebo zázrakom. Chcú štát, ktorý nevyzerá ako prekážková dráha. Chcú školy, ktoré ich nepripravujú len na test, ale aj na život. Chcú zdravotníctvo, ktoré ich nezlomí skôr, než ich ošetrí. Chcú politiku, v ktorej sa nebudú denne hanbiť za jazyk verejnej moci. Chcú krajinu, kde sa od ženy, queer človeka, dieťaťa, učiteľa, sestry, mladého rodiča alebo človeka bez známostí nečaká nekonečná schopnosť znášať poníženie. Chcú normálnosť. Nie luxus. Normálnosť.

A možno práve to je pre Slovensko také urážlivé. Že mladí nechcú nič extravagantné. Nežiadajú zlaté chodníky, palmy, bezplatné byty v centre ani život bez práce. Žiadajú veci, ktoré by krajina mala považovať za základ, nie za drzú požiadavku. Dôstojnosť. Predvídateľnosť. Šancu. Slušnosť. Budúcnosť, ktorá nevyzerá ako čakanie na horší variant. Ak to niekto nazve rozmaznanosťou, možno tým len priznáva, ako nízko si sám zvykol skloniť hlavu.

A áno, časť mladých sa vráti. Časť sa nevráti. Časť zostane. Časť bude pendľovať medzi domovom a cudzím svetom. Časť si nechá slovenský jazyk pre rodinu a pracovný život pre inú krajinu. Časť bude posielať peniaze domov. Časť si prinesie partnera zo zahraničia. Časť bude voliť zo zahraničia, ak vôbec. Časť bude Slovensko sledovať ako človek sleduje bývalý dom, v ktorom stále žijú ľudia, ktorých miluje, ale on sám sa tam už nedokáže nadýchnuť. A potom budeme mať ďalšiu generáciu slovenského paradoxu: ľudí, ktorí sa nikdy úplne neodtrhli, ale ani sa už úplne nevrátili.

Budeme mať Slovensko roztrúsené po Európe ako neformálnu diaspóru nespokojnosti. Ľudí, ktorí hovoria slovensky v kuchyniach v Brne, Prahe, Viedni, Berlíne, Kodani, Dubline a Amsterdame. Ľudí, ktorí budú stále vedieť, kde majú doma babku, ale nebudú vedieť, či tam ešte majú vlastnú budúcnosť. Ľudí, ktorí prídu na Vianoce, kúpiť si horalky, navštíviť rodinu, ísť na hrob, dať si výlet do Tatier, zanadávať si na diaľnicu, a potom zase odísť do života, ktorý síce nie je dokonalý, ale aspoň ich každý deň nepresviedča, že majú byť menší.

A najhoršie je, že Slovensko si na to možno zvykne. Táto krajina má desivý talent zvykať si na vlastné straty. Zvykla si na odchádzajúcich lekárov. Zvykla si na mladých v Česku. Zvykla si na regióny bez perspektívy. Zvykla si na vlaky, ktoré meškajú. Zvykla si na nemocnice, ktoré sa rozpadajú. Zvykla si na školstvo, ktoré držia nad vodou ľudia, nie systém. Zvykla si na politický jazyk, ktorý by mal byť hanbou a stal sa koloritom. Zvykla si na všetko, čo malo byť neakceptovateľné. A teraz si možno zvykne aj na to, že mladí budú odchádzať ako ročné obdobie. Lenže toto nie je počasie. Toto je výsledok.

Niektorí budú chcieť článok o mladých skončiť nádejne. Povedať, že ešte nie je neskoro, že mladí sú šikovní, že Slovensko má potenciál, že veci sa dajú zmeniť, že treba začať dialóg. A áno, všetko z toho je pravda. Lenže niekedy je príliš rýchla nádej len krajšie oblečené vyhýbanie sa vine.

Takže radšej inak.

Slovensko má stále šancu. Ale nie preto, že mladí sú nekonečne trpezliví. Nie preto, že domov je magické slovo, ktoré vyrieši nájom, plat, úrad, vzťahy, školu a politickú kultúru. Nie preto, že sa všetci raz unavia zo zahraničia a vrátia sa poslušne domov. Slovensko má šancu iba vtedy, ak prestane brať mladých ako samozrejmosť. Prestať ich volať budúcnosťou a začať sa k nim správať ako k prítomnosti. Prestať sa urážať, keď kritizujú krajinu, a začať sa hanbiť, keď majú pravdu. Prestať im prednášať o vlastenectve a začať budovať krajinu, ku ktorej sa dá byť lojálny bez sebazaprenia. Prestať z ich odchodu robiť osobnostnú chybu a začať ho čítať ako politický, ekonomický a spoločenský účet.

Lebo mladí neodchádzajú zo Slovenska tak, že jedného dňa zradia domov. Odchádzajú tak, že ich domov postupne prestane presviedčať, že sú v ňom vítaní. A keď potom stoja s kufrom na stanici, letisku alebo v izbe, ktorú práve balia do krabíc, Slovensko sa ešte tvári, že nerozumie. Že veď tu majú rodinu. Veď tu majú prírodu. Veď tu majú jazyk. Veď tu majú korene. Veď tu majú všetko.

Nie. Nemajú všetko. Majú dôvody milovať krajinu. Ale príliš málo dôvodov veriť, že krajina miluje ich späť. A to je rozdiel, ktorý sa nedá prekričať hymnou, statusom ani urazeným komentárom. To je rozdiel, ktorý sa jedného dňa zbalí a odíde.