Nie každý, kto zostarol, aj zmúdrel

Vek ešte nikomu nezaručil múdrosť. Toto je veta, ktorá možno znie drzo, hlavne keď ju povie niekto mladý, ale čím viac pozorujem ľudí okolo seba, tým menej mi pripadá ako provokácia a tým viac ako obyčajný fakt. Niekedy vek znamená skúsenosť, áno. Niekedy znamená trpezlivosť, nadhľad, schopnosť nebrať každú emóciu ako koniec sveta. Ale niekedy je to len dlhšia história tých istých chýb, opakovaných tak často, až ich človek začne považovať za pravdu. Nie preto, že sú pravdivé. Ale preto, že s nimi žil príliš dlho na to, aby si vedel predstaviť, že by sa mohol mýliť.

Vždy som bola citlivá na ten konkrétny typ zhodenia, ktorý prichádza od starších ľudí. Nie od všetkých, samozrejme. Poznám aj starších ľudí, pri ktorých má človek pocit, že život z nich neurobil tvrdý kameň, ale hlbšiu vodu. Lenže potom sú aj takí, ktorí majú v hlase zvláštnu únavu, akoby ich už samotná predstava, že mladý človek môže niečo pochopiť, otravovala. Ten malý úsmev. Ten tón, ktorý sa ani nesnaží počúvať. Tá veta, ktorá príde skôr ako akýkoľvek skutočný argument: „Čo ty o tom vieš? Veď si ešte mladá.“

V tej vete je niečo malé a zároveň brutálne. Navonok znie skoro nevinne, možno dokonca „rozumne“, ale v skutočnosti je to veľmi pohodlný spôsob, ako človeka umlčať bez toho, aby sa bolo treba zaoberať tým, čo povedal. Nepýta sa, čo som zažila. Nepýta sa, čo som si všimla, čo som prežila, čo som pochopila, čo som stratila, čo som si vybrala, čo som odmietla, nad čím som premýšľala, čo ma zmenilo alebo čo som si musela v sebe upratať skôr, než som na to mala vek. Len ma zmeria časom a rozhodne, že som nedokončená spôsobom, akým ten druhý údajne nie je.

A možno som nedokončená. Úprimne dúfam, že som. Dúfam, že nikdy nebudem taká hotová sama so sebou, že sa ku mne už nič nové nedostane. Dúfam, že nikdy nebudem hovoriť o svojich názoroch tak, akoby boli posledná verzia pravdy. Dúfam, že sa zo mňa nestane žena, ktorá si z vlastných rokov postaví múr a potom sa zaň schová vždy, keď ju niekto mladší prinúti premýšľať. Byť nedokončená totiž nemusí byť hanba. Niekedy je to znak, že človek ešte stále žije v kontakte so svetom, a nie iba v kontakte so svojimi starými závermi.

Ale byť mladá neznamená byť prázdna. A byť staršia neznamená byť múdra.

Človek môže žiť desaťročia v tej istej malej miestnosti vlastného premýšľania. Môže zdediť strach svojich rodičov, predsudky svojho mesta, hanbu svojej rodiny, zvyky svojej generácie a nikdy ani len neotvoriť okno. Môže sa naučiť fungovať, platiť účty, vychovať deti, vydržať manželstvo, prežiť rozvod, pochovať rodičov, presťahovať sa, ochorieť, uzdraviť sa, znovu začať — a aj tak sa nikdy nenaučiť pozrieť dovnútra. Život vie človeka veľa naučiť, ale neučí nás nasilu. On nám skôr stále dokola niečo ukazuje. Otázka je, či sa na to vôbec pozrieme.

A toto je vec, ktorú by som chcela, aby sme si priznali častejšie: skúsenosť sama o sebe nestačí. Skúsenosť treba preskúmať. Treba ju otočiť v rukách. Treba sa jej spýtať, čo z nej je naozaj poznanie a čo je len obranný mechanizmus, ktorý sme si časom začali vážiť, lebo nám kedysi pomohol prežiť. Lebo veľa ľudí si mýli prežitie s pochopením. Mýlia si to, že „nejako to dali“, s tým, že z toho aj vyrástli. Mýlia si tvrdosť s múdrosťou, cynizmus s realizmom a vlastné limity so životnou pravdou.

Niektorí ľudia hovoria „to ťa ešte život naučí“ tónom, ktorý vôbec neznie ako varovanie z lásky. Znie skôr ako prianie, aby človek prestal dúfať. Akoby ich vlastné sklamanie nebolo rana, ale maturita. Akoby rezignácia bola dôkaz dospelosti. A ja tomu rozumiem viac, než by som možno chcela. Chápem, že keď niekoho život opakovane zabolí, začne si svoju opatrnosť chrániť. Chápem, že nie každý mal priestor byť jemný, otvorený, zvedavý alebo slobodný. Lenže bolesť človeka automaticky neospravedlňuje, keď z nej urobí pravidlo pre všetkých ostatných.

Ja si vek viem vážiť. Naozaj. Vážim si starších ľudí, ktorí cez život nezatvrdli, ale zmäkli tým dobrým spôsobom. Nie zoslabli. Zmäkli. Tak, že sa v ich prítomnosti človek nemusí brániť. Vážim si tých, ktorí nemusia dominovať v každom rozhovore, aby sa cítili dôležito. Tých, ktorí vedia rozprávať príbeh bez toho, aby z neho urobili zákon. Tých, ktorí vedia povedať „ja som to zažila takto“, a nie „preto to musíš zažiť rovnako“. Tých, ktorí majú dosť pokory na to, aby ich vlastný život nebol jedinou mapou, podľa ktorej sa má orientovať celý svet.

Existuje typ zrelosti, ktorý pôsobí ako tieň v horúcom lete. Tichý, veľkorysý, potrebný. Nie je hlučný. Nepotrebuje sa stále dokazovať. Nemá potrebu každého opravovať, vychovávať, usádzať alebo ponižovať. Taký človek nemusí hovoriť o tom, že má skúsenosti, pretože ich cítiť v spôsobe, akým počúva. V tom, ako si nevynucuje rešpekt, ale prirodzene ho vyvoláva. V tom, ako vie byť pevný bez toho, aby bol krutý. Ako vie upozorniť bez toho, aby zahanbil. Ako vie poradiť bez toho, aby vlastnil.

Lenže nie každý starne týmto smerom. Niektorí ľudia s rokmi nezmúdrejú. Iba sa stanú istejšími. Tvrdšími. Menej ochotnými pripustiť, že ich pohľad nie je jediný možný. Začnú sa správať, akoby im počet rokov automaticky dával právo rušiť vnímanie niekoho iného. Akoby vek bol balkón, z ktorého sa môžu pozerať dole. A najhoršie je, že často si to ani nevšimnú. Myslia si, že sú „úprimní“, keď sú necitliví. Že sú „realistickí“, keď sú len vyhorení. Že dávajú rady, keď v skutočnosti rozdávajú vlastné nespracované strachy v kostýme múdrosti.

A prepáčte, ale ja toto neviem rešpektovať len preto, že sa niekto narodil skôr ako ja.

Starší človek môže mať viac životných skúseností. Áno. Ale to ešte neznamená, že robil dobré rozhodnutia. Neznamená to, že využil príležitosti, ktoré mu život dal. Neznamená to, že bol odvážny, keď bolo treba byť odvážny. Neznamená to, že sa zmenil, keď sa zmeniť mal. Neznamená to, že vedel dobre milovať, dobre počúvať, dobre sa ospravedlniť alebo sa poučiť z bolesti, ktorú sám spôsobil. Vek môže znamenať hlbšiu ľudskosť, ale môže znamenať aj len viac času na zdokonalenie vlastných výhovoriek.

A práve tu sa pre mňa komplikuje celá tá veta: „Rešpektuj starších.“ Chápem jej krásu. Naozaj ju chápem. Starší ľudia si zaslúžia dôstojnosť, trpezlivosť, starostlivosť a uznanie. Spoločnosť, ktorá nevie byť nežná k starým ľuďom, má vážny problém. Nie je nič pekné na kultúre, ktorá si váži človeka len dovtedy, kým je mladý, rýchly, produktívny a esteticky ľahko predajný. Lenže rešpekt nemôže znamenať, že sa vzdám vlastného hlasu. Nemôže znamenať, že si pomýlim aroganciu s múdrosťou. Nemôže znamenať, že ma niekto poníži a ja svoje mlčanie nazvem slušnosťou.

Rešpekt nie je voľný trón. Rešpekt je vzťah.

A vzťah sa netvorí tým, že jedna strana automaticky stojí vyššie. Tvorí sa tým, že medzi ľuďmi existuje aspoň základná úcta k tomu, že každý má svoje vnútro, svoju históriu a svoj spôsob, akým sa učí žiť. Naozaj múdry starší človek nepotrebuje, aby som sa pri ňom cítila malá. Nepotrebuje mi pripomínať rozdiel medzi našimi rokmi, pretože je príliš zaneprázdnený tým, že mi ukazuje hĺbku toho, čo ho tie roky naučili. Vie nesúhlasiť bez toho, aby drvil. Vie varovať bez toho, aby strašil. Vie povedať „toto som sa naučil“, bez toho, aby za tým nasledovalo „a preto musíš poslúchať“.

To je ten rozdiel. Múdrosť necháva priestor. Ego ho zaberá.

Stretla som mladých ľudí, ktorí museli emočne dospieť príliš skoro, lebo im život nedal inú možnosť. Ľudí, ktorí sa naučili čítať nálady v miestnosti skôr, než sa naučili veriť vlastným. Ľudí, ktorí už ako deti vedeli, kedy byť ticho, kedy ustúpiť, kedy sa nezviditeľňovať, kedy byť „rozumní“. A stretla som starších ľudí, ktorí prešli manželstvami, rozvodmi, deťmi, smrťou, chorobami, sťahovaniami, zradami, prácami, stratami a stále sa nikdy nenaučili povedať: „Toto bolo aj o mne. Toto som mohol spraviť inak.“ Život dáva lekcie každému. Len nie každý sa stane študentom.

Preto keď mi niekto povie, že som príliš mladá na to, aby som niečo vedela, nepočujem len tú vetu. Počujem niečo pod ňou. Niekedy strach. Niekedy pýchu. Niekedy obyčajnú únavu. A niekedy aj smútok človeka, ktorý si kedysi nevybral slobodne, a teraz neznesie vidieť niekoho mladšieho veriť, že ona ešte môže. Lebo mladý človek vie byť pre niekoho nepríjemným zrkadlom. Nie preto, že všetko vie. Ale preto, že ešte nemusí veriť, že všetko je už rozhodnuté.

A možno práve preto sa ma to dotýka. Lebo nechcem zdediť cudziu rezignáciu a volať ju múdrosť. Nechcem, aby ma ľudia, ktorí už dávno prestali počúvať vlastné inštinkty, odnaučili počúvať tie moje. Nechcem si pomýliť poslušnosť so zrelosťou. Nechcem sa stať „rozumnou“ spôsobom, ktorý v skutočnosti znamená len tichšia, menšia, menej odvážna, viac prijateľná pre ľudí, ktorým moje hranice prekážajú.

Chcem si vážiť ľudí úprimne. Nie preto, že majú viac rokov. Nie preto, že majú titul. Nie preto, že tradícia hovorí, že mám sklopiť oči. Ale preto, že spôsob, akým žijú, si rešpekt naozaj zaslúži. Dajte mi staršieho človeka, ktorý je zvedavý, a budem počúvať. Dajte mi niekoho, kto vie priznať, že sa mýlil, a budem si ho vážiť viac než toho, kto má vždy pripravenú odpoveď. Dajte mi niekoho, kto trpel a nestal sa krutým, a budem brať vážne váhu jeho slov. Dajte mi človeka, ktorý sa dokáže rozprávať s mladšou ženou bez potreby ju zmenšiť, a ja v ňom veľmi rýchlo spoznám autoritu, ktorá nepotrebuje divadlo.

Ale nežiadajte odo mňa, aby som sa klaňala človeku, ktorý používa vek ako zbraň. Nežiadajte odo mňa, aby som sa tvárila, že každá tvrdosť je múdrosť, každé poučovanie láska a každé umlčanie „dobrá rada“. Nežiadajte odo mňa, aby som bola vďačná za tón, ktorý ma nevedie, iba ma dáva na miesto. Nie každý, kto stojí vyššie v rodinnej hierarchii, stojí vyššie aj ľudsky. Nie každý, kto má viac rokov, má viac pokory. A nie každý, kto veľa prežil, z toho aj niečo pochopil.

Nezmenším sa len preto, že niekto opakuje tú istú chybu dlhšie, než som ja na svete.

A ak budem mať šťastie zostarnúť, dúfam, že si toto zapamätám. Dúfam, že sa nestanem ženou, ktorá si z rokov postaví múr. Dúfam, že keď mi raz niekto mladší povie niečo, čo ma zabolí, nezareagujem hneď urážkou, ale zvedavosťou. Dúfam, že vo mne zostane dosť priestoru na prekvapenie. Že nebudem brať každý nový názor ako útok na vlastný život. Že sa nebudem držať svojich omylov len preto, že som do nich investovala veľa času. Že budem schopná povedať: „Toto som si myslela. A možno to už nestačí.“

Dúfam, že ostanem priepustná. Bdelá. Trochu nedokončená. Stále schopná učiť sa od niekoho, kto má menej rokov, ale možno viac odvahy v jednej konkrétnej veci. Stále schopná priznať, že skúsenosť mi môže dať hĺbku, ale nemusí mi dať pravdu. Stále schopná počuť novú pravdu bez toho, aby som sa cítila napadnutá len preto, že prichádza z mladších úst.

Lebo múdrosť nie je počet rokov za nami. Nie je to automatická odmena za to, že sme prežili ďalší rok. Nie je to titul, ktorý dostaneme len tým, že čas prešiel cez naše telo. Múdrosť je to, čo tie roky v nás urobili možným. Je to schopnosť byť menej krutý, nie viac. Menej uzavretý, nie viac. Menej posadnutý vlastnou pravdou, nie viac. Je to priestor, ktorý v sebe po všetkom ešte stále máme pre realitu niekoho iného.

A ak toto človeku roky nepriniesli, potom možno nezostarol do múdrosti. Možno len zostarol do istoty.

A istota bez pokory nie je múdrosť. Je to len ego, ktoré malo viac času vyrásť.