Malá kríza môjho hlasu

Nevedela som z kola von.

Nie dramaticky. Nie tak, že by sa niečo veľké rozbilo a všetci počuli ten zvuk. Skôr naopak. Nič nepadlo. Nič neprasklo. Len sa vo mne rozhostilo také zvláštne ticho, ktoré nevieš nikomu dokázať. Ticho bez dôkazov. Bez krvi, bez rozbitej vázy, bez správy, ktorú by som mohla niekomu ukázať a povedať: pozri, preto mi je takto.

Len prázdno.

Sedelo pri mne celý týždeň. Pri stole, v posteli, v sprche, v telefóne, ktorý som otvárala častejšie, než si chcem priznať. Pozerala som na prázdne miesto, kde mala byť veta, a cítila som sa trochu smiešne. Veď ja mám vždy o čom písať. Vždy. Myšlienky sa vo mne bežne tlačia ako ľudia v autobuse, každý chce vystúpiť prvý, každý nesie vlastnú tašku, vlastný zápach, vlastné malé nešťastie. Len teraz stáli. Celý ten vnútorný autobus zastavil niekde medzi dedinou a morom a nikto nepovedal, čo ďalej.

Rok sa snažím zo seba niečo vypľuť. A to slovo je presné. Nie napísať. Nie vytvoriť obsah. Nie produkovať pekne zabalené múdrosti s vôňou levandule a sebarozvoja. Vypľuť. Dostať von niečo, čo by inak zostalo nalepené zvnútra na rebrách. Niekedy je to nepekné. Niekedy trápne. Niekedy príliš mäkké, príliš hladné, príliš moje. Ale aspoň je to vonku. Aspoň sa na to môžem pozrieť a povedať: aha, tak toto som dnes bola.

A potom prišiel týždeň, keď nevyšlo nič.

Sedem dní nie je veľa. Viem. Svet sa nezastaví, keď jedna žena prestane písať. Nikto nechodí po byte nervózne s otázkou, kde je moja ďalšia veta. Nikto si nezapaľuje sviečku pred otvoreným Substackom. Nikto nevyhlasuje pátranie po mojom hlase.

A práve to zabolelo.

Nie preto, že by som si myslela, že som stred vesmíru. To nie. Skôr preto, že som si v tom tichu zrazu dovolila počuť jednu škaredú, malú otázku: chýbam vôbec niekomu?

Nie ja ako telo. Nie ja ako žena, kamarátka, milenka, človek, ktorý vie uvariť kávu a odpovedať na správy s oneskorením. Ale ja ako hlas. Ja ako tie zvláštne vety, ktoré sem dávam. Ja ako tá, ktorá sa vám občas objaví vo feede s odhaleným kúskom vnútorného zápästia. S niečím, čo sa tvári ako text, ale v skutočnosti je to často len koža.

Začalo mi pripadať, že som si celý čas písala len sama pre seba. Len tak do vetra. Že som sa vám nezjavovala preto, lebo by ste ma čakali, ale preto, že ma zotrvačnosť internetu občas vyplavila medzi ostatné veci. Medzi recept na koláč, vojnu, nové šaty, cudziu hádku, niečiu dovolenku. Bola som ďalší pohyb prsta. Ďalšia zastávka na obrazovke. Niečo, čo sa možno prečíta, možno nie. Niečo, čo zmizne skôr, než stihne zanechať stopu.

A ja viem, aké nebezpečné je merať vlastnú hodnotu reakciou. Viem to hlavou. Hlava je v tomto veľmi múdra. Hlava vie povedať všetky správne veci: nepíš pre potlesk, píš pre pravdu, tvorba je proces, publikum nie je dôkaz existencie. Hlava by mohla viesť workshop.

Lenže telo tomu neverí tak ľahko.

Telo si pamätá každé otvorenie bez odpovede. Každý text, ktorý som písala s chvejúcim sa žalúdkom, a potom ho pustila von ako vtáča z dlane. Telo si pamätá tú sekundu po zverejnení, keď sa človek tvári slobodne, ale v skutočnosti je úplne nahý. A potom čaká. Nie na slávu. Len na znak života. Na malé zaklopanie z druhej strany.

Možno mám krízu stredného oka. Neviem sa na seba pozerať bez toho, aby som hneď nehľadala chybu. Každá veta mi pripadá podozrivá. Táto je príliš pekná. Táto príliš sentimentálna. Táto sa snaží. Táto sa bojí. Táto už bola povedaná tisíckrát inými ženami, lepšie, čistejšie, s väčším pokojom v hlase.

Možno mám krízu stredného ucha. Nepočujem sa. Počujem len všetky možné verzie toho, aká by som mala byť. Úprimná, ale nie rozliata. Zraniteľná, ale nie únavná. Sebavedomá, ale nie tvrdá. Nežná, ale nie sladká. Ženská, ale nie prvoplánová. Hlboká, ale nie ťažká. A tak sedím medzi týmito hlasmi ako niekto v izbe plnej zapnutých rádií a neviem nájsť vlastnú stanicu.

Ale najviac si myslím, že mám krízu stredného Slovenska.

Tú vnútornú. Tú krajinu medzi tým, odkiaľ pochádzam, a tým, kým sa snažím byť. Medzi dievčaťom, ktoré sa naučilo neprekážať, a ženou, ktorá sa učí zabrať miesto. Medzi hanbou a hladom. Medzi lesom za dedinou a svetlom v meste pri mori. Medzi starým reflexom stíšiť sa a novou túžbou povedať: tu som, pozerajte sa, ale prosím, neublížte mi za to.

A možno práve toto je najpravdivejšie jadro celej veci. Nie prázdno. Nie nedostatok tém. Nie lenivý týždeň. Ale únava z odvahy.

Lebo otvárať sa opakovane je práca. Nie vždy krásna. Nie vždy liečivá. Niekedy je to ako chodiť každý deň k studni a zisťovať, či je v nej ešte voda. Niekedy áno. Niekedy vytiahneš vedro plné svetla. Niekedy len mokré dno a vlastnú tvár, zdeformovanú hladinou.

A aj tak sa vraciaš.

Možno som si písala sama pre seba. Možno viac, než som chcela priznať. Ale dnes mi to znie menej ako zlyhanie. Písať sama pre seba možno neznamená, že nikomu inému na tom nezáleží. Možno to znamená, že som konečne prestala opúšťať samu seba v nádeji, že ma príde potvrdiť niekto iný.

Možno som bola celý čas prvá čitateľka, ktorú som zanedbávala.

Tá, ktorá potrebuje počuť: nie si prázdna. Si len presýtená. Nie si zabudnutá. Si len v tichu, ktoré ešte nemá tvar. Nie si menej spisovateľka preto, že týždeň nič nevyšlo. Nie si menej žena preto, že chceš byť videná. Nie si márnivá preto, že ťa bolí, keď sa otvoríš a svet chvíľu mlčí.

Dnes teda nepíšem preto, že som našla veľké riešenie. Píšem, lebo som našla jednu niť. Tenkú, smiešnu, slovenskú niť niekde v strede oka, ucha, krajiny, hrude. Ťahám za ňu opatrne a dúfam, že sa neroztrhne.

Možno ešte stále neviem z kola von.

Ale už sa netvárim, že som v poriadku len preto, že sa nič viditeľne nerozbilo.

A možno aj toto je návrat. Nie veľkolepý. Nie víťazný. Len malý pohyb späť k sebe. Jedna veta položená na zem. Potom druhá.

A pod nimi, konečne, trochu pevnej pôdy.