Bombicovi raz dôjde koaličné mydlo

Najväčší internetoví frajeri majú zvláštnu vlastnosť. Pred vlastným publikom vedia všetko, pred následkom zrazu len žartovali, preháňali, boli zle pochopení alebo chceli zaujať.

Faktická poznámka, aby sme vedeli, na čom stojíme: podľa medializovaných informácií Bombic pri výsluchu poprel, že by mal poznatky o vrahoch Jána Kuciaka a Daniela Tupého, hoci predtým na Telegrame tvrdil, že ich pozná; svoje vyjadrenia mal označiť ako neuvážený výplod na upútanie pozornosti. Bellingcat už v roku 2022 opisoval jeho telegramové pôsobenie, konšpiračné naratívy, antisemitizmus, doxxing a útek pred slovenskými orgánmi z Británie. Špecializovaný trestný súd ho v marci 2026 neprávoplatne uznal vinným zo všetkých skutkov obžaloby týkajúcich sa extrémistických trestných činov a uložil mu trojročný podmienečný trest so skúšobnou dobou štyri roky; rozsudok nie je právoplatný. Pri obhajobe sa riešili aj argumenty o sarkazme, nepochopenom humore, geste OK a dokonca komédia Sám doma. V prípade Zuzany Kovačič Hanzelovej sa riešilo zverejnenie osobných údajov, kyberšikana a neskoršie nové obvinenie. Na Slovensko ho z Londýna priviezli vládnym špeciálom po viac ako dvoch rokoch od prvého zatykača. Robert Kaliňák jeho väzbu verejne kritizoval a Bombica označil za slušného človeka.

A teraz už normálne.

Pri Bombicovi sa veľmi ľahko skĺzne do takého toho jazyka, kde všetko znie ako komentár v týždenníku. Radikalizovaný digitálny priestor, antisystémový aktér, polarizácia spoločnosti, hybridný informačný ekosystém. Všetko to môže byť pravda, ale zároveň to znie tak čisto, až sa z toho stratí zápach. A toto celé smrdí. Nie obrazne nejako jemne, esteticky, na úrovni politologickej metafory. Smrdí to úplne obyčajne, ľudsky, internetovo, verejne. Smrdí to tým typom človeka, ktorý roky hádže špinu na iných a potom sa tvári prekvapene, že ju má pod nechtami.

Bombic ma nezaujíma ako veľký mysliteľ, lebo tam podľa mňa ani veľmi nie je čo analyzovať. Nezaujíma ma ako rebel, lebo rebelstvo by malo mať aspoň nejakú chrbticu. Nezaujíma ma ani ako „kontroverzný influencer“, lebo toto slovné spojenie by sme už fakt mali poslať na liečenie. Kontroverzný môže byť názor na feminizmus, Ukrajinu, očkovanie, vládu, rožky, pride alebo ponožky v sandáloch. Ale keď niekto roky mieša konšpirácie, doxxing, nenávisť, antisemitizmus, osobné útoky, dehumanizáciu, politickú pózu mučeníka a potom sa pred dôsledkom mení na nepochopeného humoristu, to už nie je kontroverzia. To je systém výroby špiny.

A ten systém sa teraz pekne ukázal na jednej veci. Bombic mal tvrdiť, že pozná vrahov Jána Kuciaka a Daniela Tupého. Nie že vie, kto ukradol lavičku pred kulturákom. Nie že má klebetu z parlamentnej chodby. Nie že pozná tajný recept na tresku. Vrahov. Dve mená, ktoré na Slovensku nie sú iba mená. Ján Kuciak nie je internetový symbol na hranie. Daniel Tupý nie je materiál na osobnú pózu. To sú reálne vraždy, reálne rodiny, reálna spoločenská trauma a reálna krajina, ktorá si s vlastnou špinou doteraz nevie úplne poradiť. A on si z toho spravil moment. Ja viem. Ja poznám. Ja mám. Lenže keď prišla otázka, čo teda vlastne vie, veľké gesto sa scvrklo na niečo, čo malo byť len na upútanie pozornosti.

Prepáčte, ale toto je veta, ktorá by mu mala visieť nad celou značkou. Neuvážený výplod na upútanie pozornosti. Nie odhalenie. Nie odvaha. Nie pravda. Výplod. A ešte výplod, ktorý sa nakŕmil menami mŕtvych ľudí.

Najhoršie na tom nie je iba to, že sa strápnil. Keby šlo iba o jeho trápnosť, dalo by sa to odbiť jedným škodoradostným statusom a ísť ďalej. Lenže toto nie je izolovaný trapas. Toto je skôr posledná prasklina na človeku, ktorý je prasknutý už dávno. Lebo keď sa pozrieme dozadu, stále vidíme ten istý pohyb: pred publikom tvrdosť, pred dôsledkom únik. Pred vlastnými ľuďmi veľké slová, pred súdom sarkazmus. Pred Telegramom odhalenia, pred políciou nič. Pred davom nepriatelia, potkany, zradcovia, liberáli, novinárske hyeny, menšiny, celý svet proti nám. Pred vlastnou zodpovednosťou zrazu kontext, humor, úmysel, sloboda slova, procesné práva a veľmi jemné čítanie každej čiarky.

A ja už na tento typ internetového chlapa fakt nemám trpezlivosť.

My, čo sme vyrástli online, veľmi dobre poznáme rozdiel medzi človekom, ktorému raz praskli nervy, a človekom, ktorý si z prasknutých nervov publika spravil javisko. Bombic nie je niekto, kto sa raz neudržal. On je človek, ktorý pochopil, že internet odmeňuje extrém. Nie pravdu, nie presnosť, nie zodpovednosť. Extrém. Čím väčšia veta, tým väčšia reakcia. Čím viac niekoho ponížiš, tým viac tvoji zatlieskajú. Čím viac naznačíš, že vieš niečo tajné, tým viac ľudí sa prilepí. A keď sa do toho pridá pocit prenasledovania, trochu tej slovenskej krivdy, trochu antisystémovej pózy a dosť nenávisti, vznikne z toho publikum, ktoré ťa už neberie ako človeka, ale ako svoj hnev v ľudskej podobe.

Presne toto je podľa mňa jadro dezinfo scény. Ona nepredáva informácie. Ona predáva identitu. Nepovie ti iba toto sa stalo. Povie ti: ty si ten, kto vidí. Ty nie si ovca. Ty chápeš, že všetci klamú. Ty si tvrdý. Ty si normálny. Ty si národ. Ty si posledná línia obrany pred všetkými tými liberálmi, novinármi, migrantmi, LGBT ľuďmi, Židmi, feministkami, vedcami, lekármi, Bruselom, Sorosom, systémom a ďalšími postavami z večného panoptika ľudí, ktorí potrebujú mať nepriateľa, aby nemuseli priznať, že svet je zložitejší než ich hnev.

To je droga. Lacná, účinná a spoločensky veľmi špinavá. Lebo nemusíš nič riešiť. Nemusíš študovať. Nemusíš čítať zložité veci. Nemusíš pripustiť, že niečo nevieš. Stačí mať nepriateľa. A keď máš nepriateľa, celý svet sa zjednoduší. Už sa nemusíš pýtať, čo je pravda, čo je polopravda, čo je manipulácia a čo je čistý výmysel. Stačí sa opýtať, koho dnes nenávidíme. A Bombic bol v tomto dobrý. Nie múdry. Nie odvážny. Dobrý v mechanizme.

Vedel, že keď bude dosť hrubý, časť ľudí to bude brať ako autenticitu. Vedel, že keď bude dosť konšpiračný, časť ľudí to bude brať ako hĺbku. Vedel, že keď bude dosť agresívny, časť ľudí to bude brať ako odvahu. A vedel aj to, že keď niekoho označí, jeho publikum si už domyslí zvyšok. Toto je starý trik veľkých účtov: najprv človeka pripravíš o ľudskosť, potom ho vystavíš davu a potom sa tváriš, že ty si vlastne nič neurobil. Len si zdieľal. Len si komentoval. Len si položil otázku. Len si sa smial. Len si hovoril pravdu.

Lenže veľký účet nikdy nehovorí do prázdna. Veľký účet nastavuje smer.

Preto je prípad Zuzany Kovačič Hanzelovej taký dôležitý. Lebo tam sa pekne ukazuje, ako vyzerá sloboda slova v rukách človeka, ktorý ju používa ako páčidlo na cudzie bezpečie. Žena, novinárka, konkrétny človek s rodinou, prácou, menom, adresou, životom mimo obrazovky. Nie avatar. Nie symbol. Nie postavička v Bombicovom seriáli o nepriateľoch. Človek. A keď sa zverejnia osobné údaje, keď sa spustí vlna obťažovania, keď sa z konkrétnej osoby spraví terč pre dav, tak to už nie je „online konflikt“. To je narušenie bezpečia. Starý svet sa stále niekedy tvári, že kým niekto nestojí fyzicky pred dverami, nič sa nedeje. Lenže my veľmi dobre vieme, že po doxxingu nemusí nikto stáť pred dverami. Stačí, že tisíce ľudí vedia, kde tie dvere sú.

Toto nie je precitlivenosť. Toto je realita online života.

A práve preto je také nechutné, keď ľudia ako Bombic začnú hovoriť o slobode. Ich sloboda je totiž zvláštna. Sloboda povedať o iných čokoľvek. Sloboda zverejniť. Sloboda naznačiť. Sloboda zosmiešniť. Sloboda odľudštiť. Sloboda kopať do ženy, novinára, menšiny, kohokoľvek, kto sa práve hodí ako terč. Ale keď príde na nich, zrazu sa objaví úplne nová citlivosť. Zrazu treba právny štát. Zrazu treba presnosť. Zrazu treba rozlišovať. Zrazu treba chápať kontext. Zrazu každý tón, každé gesto, každé slovo potrebuje odborný seminár.

A áno, právny štát má platiť aj pre Bombica. Toto je dôležité povedať, lebo nechcem svet, kde si pravidlá ohýbame podľa toho, či sa nám človek páči. Ak je rozhodnutie o väzbe problematické, treba to brať vážne. Ak rozsudok nie je právoplatný, treba povedať, že nie je právoplatný. Ak má niekto právo na obhajobu, má právo na obhajobu. Toto nie je slabosť. Toto je presne rozdiel medzi právnym štátom a davom. Ale právny štát nie je wellness pobyt pre charakter. To, že niekto má práva, neznamená, že nemáme pamäť. To, že je procesne na slobode, neznamená, že je voľný človek v normálnom zmysle slova. Môže vyjsť z budovy, môže sa usmievať, môže mu niekto podať ruku, môže ho koalícia z brindy ešte chvíľu umývať, sušiť a voňavkovať, ale niektoré veci sa nezmývajú tak ľahko.

Lebo toto nie je blato na topánke. Toto je zápach, ktorý ide z celého príbehu.

A práve tu je dôležitá tá politická časť. Bombic sám o sebe by bol nepríjemný internetový agresor s veľkým megafónom. Bombic s politickým umývaním je niečo viac. Keď sa pri ňom objavujú vládni politici, keď sa jeho väzba rámuje ako škandál, keď ho minister obrany označí za slušného človeka, keď sa okolo neho vytvára atmosféra mučeníka, už sa nebavíme len o Telegramovom účte. Bavíme sa o tom, že moc sa pozerá na človeka s takouto stopou a vyšle signál: tento je náš, alebo aspoň použiteľný.

Možno ho nemajú radi. Možno ním v súkromí aj pohŕdajú. Možno ho iba používajú, lebo sa im hodí do vojny proti médiám, súdom, liberálom a každému, koho treba v daný týždeň označiť za nepriateľa. Lenže pre spoločnosť je výsledok rovnaký. Agresor dostane lesk. Terč dostane ďalšie obťažovanie. Publiku sa potvrdí, že on nie je problém, problém sú tí, ktorí ho kritizujú. A všetko sa otočí. Novinárka je precitlivená. Sudca je pod tlakom médií. Prokurátor je súčasť systému. Kritik je liberálny udavač. Obeť je nepriateľ. Agresor je hrdina.

Tá výmena rolí je odporná práve tým, aká je priehľadná.

Bombic celý čas predáva obraz človeka proti systému, ale keď sa na to pozrieme chladnejšie, on z toho systému opakovane ťaží. Z Londýna ho privezie vládny špeciál. Politici ho verejne rámujú ako nespravodlivo riešeného človeka. Jeho obhajoba z jeho vlastného prejavu vyrába laboratórium nedorozumenia. Jeho publikum mu tlieska, keď sa veci dostanú pred súd. A on sa stále tvári ako outsider, ktorého systém drví. Prepáčte, ale rebel človek, ktorého umýva moc, nie je rebel. Je to užitočný špinavec v správnom politickom počasí.

Lenže počasie sa mení.

Toto je možno vec, ktorú by si mal Bombic uvedomiť, hoci pochybujem, že to urobí. Každá koalícia sa raz pominie. Každé mocenské objatie raz povolí. Každý „náš človek“ je náš len dovtedy, kým sa hodí. Dnes sa z neho dá robiť symbol boja proti systému, proti novinárom, proti špecializovanému súdu, proti liberálnej verejnosti. Dnes sa dá predávať ako obeť. Dnes ho ešte niekto politicky mydlí a tvári sa, že tá hnedá voda je kúpeľ. Ale raz tá pena opadne. Raz ho tí istí ľudia možno nebudú potrebovať. Raz bude nepríjemným zápachom v rohu, nie človekom, ku ktorému sa oplatí stáť blízko.

A potom mu zostane čo? Telegramová legenda? Zápisnice? Neprávoplatný rozsudok? Staré screenshoty? Ľudia, ktorým ublížil? Verejná pamäť? Toto je problém internetových tvrďasov. Myslia si, že platforma je pevnosť, ale v skutočnosti je to len miestnosť plná horľaviny. Kým tlieskajú fanúšikovia, človek si pripadá nesmrteľný. Kým ho politici používajú, pripadá si dôležitý. Kým sa každý útok mení na dosah, pripadá si ako hráč. Lenže všetko, čo raz hodíš do sveta, tam zostáva. A keď sa ti raz otočí vietor, nebudeš stáť pred čistým stolom. Budeš stáť pred vlastným archívom.

My mladší to vidíme dosť jasne, lebo sme vyrástli v dobe, kde sa každá póza dá spätne rozkliknúť. Môžeš sa tváriť, že si to myslel inak, ale screenshoty existujú. Môžeš hovoriť o sarkazme, ale ľudia vedia čítať. Môžeš si obliecť mučenícky kabát, ale pod ním je stále tá istá špina. Môžeš mať politikov, ktorí ťa chvíľu držia nad vodou, ale ani oni nevedia navždy zmeniť to, čo si roky sám ukazoval. Internet je krutý v jednej veci: pamätá si aj vtedy, keď sa ty tváriš, že si len žartoval.

Preto ma nebaví, keď sa z Bombica robí odvážny človek. Odvaha nie je zverejniť cudzie údaje. Odvaha nie je robiť zo ženy terč. Odvaha nie je šíriť staré antisemitské bahno v modernejšom obale. Odvaha nie je nazývať ľudí potkanmi a potom žiadať jemné čítanie vlastných viet. Odvaha nie je použiť mená zavraždených ako rekvizitu a potom cúvnuť do toho, že som chcel zaujať. Odvaha nie je hlasitosť. Odvaha je niesť vlastné slová aj mimo vlastného publika.

A toto Bombic opakovane nerobí.

On ich najprv hodí do sveta. Nechá ich pracovať. Nechá dav, nech si spraví svoje. Nechá publikum, nech sa cíti prebudené, nahnevané, nadradené, zasvätené. A keď príde následok, začne sa práca s únikovými dverami. Tu bol sarkazmus. Tu bolo gesto z potápania. Tu som nevedel, čo ukazujem. Tu som to myslel ako hodnotiaci úsudok. Tu som chcel len zaujať. Tu ma systém prenasleduje. Tu treba rozlišovať. Tu treba právny štát. Tu som vlastne obeť.

Toto nie je odvaha. Toto je outsourcing špiny. On povie, iní volajú. On naznačí, iní hľadajú adresy. On sa smeje, iní píšu výhražné správy. On rozpráva o slobode, iní majú strach. On má dosah, iní majú následky. A keď sa následky konečne začnú blížiť k nemu, zrazu sa mení celý slovník. Zrazu už nie je taký hrubý. Zrazu je precízny. Zrazu je opatrný. Zrazu je skoro nežný k vlastnej povesti.

A možno práve preto bola tá epizóda s Kuciakom a Tupým taká čistá. Lebo tam nebolo veľa priestoru na mlhu. Buď máš informácie o vrahoch, alebo nemáš. Buď vieš niečo, čo môže pomôcť, alebo táraš. Buď prinesieš dôkazy, alebo si použil vraždy ako návnadu na pozornosť. Nie je tam veľa poetiky. Nie je tam veľa ideologickej hmly. Nie je tam veľa priestoru na to, aby sa z toho spravilo ďalšie divadlo o slobode slova. A práve preto to tak dobre odhalilo mierku človeka. Nie ako veľkého nepriateľa štátu, ktorého sa systém bojí. Skôr ako človeka, ktorý zistil, že zápisnica nie je Telegram.

Telegram znesie veľa. Dav znesie veľa. Fanúšikovia odpustia veľa. Ale zápisnica má jednu nepríjemnú vlastnosť. Nepýta sa, aký veľký si chcel vyzerať. Pýta sa, čo vlastne vieš.

A tu zrazu nebolo nič. Len prázdno s megafónom.

To je podľa mňa najpresnejší obraz celej tejto scény. Nie temná miestnosť plná geniálnych manipulátorov. Skôr skupina ľudí, ktorí pochopili, že ak budú dosť sebavedomo hovoriť o pravde, veľa ľudí sa ich nikdy neopýta na dôkaz. Stačí tón. Stačí nepriateľ. Stačí pocit, že my sme tí, ktorí vidia, a oni sú tí, ktorí spia. Lenže sebavedomý tón nie je zdroj. Hnev nie je analýza. A to, že niekto znie neohrozene, ešte neznamená, že má obsah.

Bombic je v tomto skoro učebnicový. Nie preto, že by bol výnimočne veľký. Skôr preto, že je až trápne čitateľný. Niekto zistí, že hnev funguje, tak pridá. Zistí, že dehumanizácia funguje, tak pridá. Zistí, že konšpirácie fungujú, tak pridá. Zistí, že keď sa začne vyšetrovanie, dá sa zo seba spraviť obeť, tak pridá aj to. A keď potom náhodou treba niečo vysvetliť, vytiahne sa sarkazmus, kontext, nedorozumenie, potápanie, Sám doma, právny štát a nakoniec aj neuvážený výplod.

Ja by som si fakt želala, aby jeho fanúšikom aspoň raz docvaklo, že týmto ponižuje aj ich. Lebo keď niekomu roky predávaš svoju neohrozenosť a potom povieš, že si chcel len zaujať, čo tým vlastne hovoríš? Že publikum bolo cieľ, nie pravda. Že ich pozornosť bola dôležitejšia než fakt. Že mená zavraždených ľudí boli len vhodný materiál na reakciu. Že si vedel, na čo sa chytia. Že si ich použil. A toto je pre konšpiračné publikum asi najťažšie priznať. Nie že nemalo všetky informácie. Ale že možno nebolo súčasťou odboja. Možno bolo len publikom pre niečiu potrebu pozornosti.

Priznať si, že som naletela, je nepríjemné. Priznať si, že človek, ktorému som tlieskala, ma vodil za nos, je ešte nepríjemnejšie. A priznať si, že som možno pomáhala šíriť veci, ktoré ubližovali konkrétnym ľuďom, to už chce charakter. Lenže presne tam sa láme rozdiel medzi človekom, ktorý chce pravdu, a človekom, ktorý chce len svoju skupinu. Pravda niekedy bolí ego. Skupina ho hladká.

A Bombicova značka je postavená na hladkaní ega nahnevaných ľudí. Nie jemne. Skôr takým tým hrubým spôsobom, kde ti niekto povie, že nie si zmätený, len všetci ostatní sú ovce. Že nie si paranoidný, len ty jediný vidíš. Že nie si krutý, len hovoríš nahlas to, čo sa iní boja. Že nie si zmanipulovaný, len si konečne pochopil svet. Toto je veľmi pohodlný príbeh. A veľmi nebezpečný. Lebo človeka neučí myslieť. Učí ho cítiť sa nadradene vždy, keď nerozumie.

A toto je pre mňa generačne veľmi jasná vec. My sme vyrástli v online svete, kde sa dá zo všetkého spraviť performancia. Aj úprimnosť je performancia. Aj obeť je performancia. Aj hnev je performancia. Aj „pravda“ je performancia, keď ju niekto predáva cez rytmus statusov, videí a útokov. Preto ma nepresviedča, keď sa niekto tvári ako autentický len preto, že je hrubý. Hrubosť nie je autenticita. Niekedy je to len lacný efekt. A pri Bombicovi to vyzerá presne takto: lacný efekt, ktorý mal drahé následky pre iných.

Keď sa dnes povie, že je na slobode, treba sa spýtať, čo tým vlastne myslíme. Áno, procesne môže byť na slobode. Môže chodiť, hovoriť, vystupovať, tváriť sa ako víťaz. Ale voľný človek nie je len človek, ktorý nestojí za mrežami. Voľný človek je aj človek, ktorý nie je celý oblepený vlastnou minulosťou. A Bombic je od tej svojej oblepený až po krk. Môže ho dnes niekto politicky umývať, môže sa okolo neho robiť pena, môže sa hovoriť o právach, systéme a nespravodlivosti, ale keď niekto roky vyrába hovno a hádže ho po iných, nemôže sa čudovať, že sa mu raz nedá úplne zmyť z rúk.

Prepáčte za obraz, ale niekedy je presnejší než slušnejší jazyk.

A nechcem tým povedať, že ho treba vyhodiť mimo práva. Práve naopak. Právo nech funguje presne, férovo a bez politického divadla. Ale spoločenská pamäť nie je súdna sieň. My nemusíme čakať na poslednú pečiatku, aby sme vedeli pomenovať vzorec. Môžeme byť právne opatrní a morálne jasní naraz. Môžeme povedať, že rozsudok nie je právoplatný, a zároveň povedať, že jeho verejná stopa je odporná. Môžeme povedať, že aj on má práva, a zároveň odmietnuť robiť z neho obeť. Môžeme povedať, že štát má dodržiavať pravidlá, a zároveň vidieť, že koalícia z neho robí užitočný symbol vlastnej špinavej vojny.

Toto nie je rozpor. Toto je dospelosť.

Najväčšia pasca by bola spraviť z Bombica väčšiu postavu, než je. Lebo on by možno rád bol temný génius, prenasledovaný prorok, zakázaný hlas, nebezpečný muž, ktorého sa moc bojí. Lenže keď sa človek pozrie bližšie, vidí skôr niečo oveľa menšie a trápnejšie. Tárajka s megafónom. Frajera pre vlastných. Krehkú dušu pred zápisnicou. Človeka, ktorý chce byť tvrdý aj nevinný, nebezpečný aj neškodný, politický aktér aj obyčajný komentátor, rebel aj štátom umývaný kamarát mocných.

A toto naraz nejde.

Buď si človek, ktorý nesie vlastné slová, alebo si človek, ktorý ich hádže do davu a potom pred dôsledkom cúva. Buď si niekto, kto má informácie, alebo niekto, kto chcel zaujať. Buď si kritik systému, alebo niekto, komu sa systém hodí, keď ho privezie, ochráni, legitimizuje a politicky použije. Buď si silný, alebo si len hlasný.

Bombic podľa mňa nie je silný. Je hlasný.

A to je dôležitý rozdiel. Silný človek nepotrebuje zverejňovať cudzie údaje. Silný človek nepotrebuje robiť zo ženy terč. Silný človek nepotrebuje staré antisemitské bahno. Silný človek nepotrebuje predstierať, že pozná vrahov, keď ich nepozná. Silný človek nepotrebuje fanúšikovský dav, aby uniesol vlastnú vetu. Hlasný človek kričí, kým sa ho niekto neopýta normálne.

A presne toto sa teraz stalo.

Nie je to koniec Bombica. Takéto postavy sa len tak nestratia, lebo ich publikum si vždy nájde ďalšie vysvetlenie. Možno ho donútili. Možno taktizoval. Možno médiá klamú. Možno je to súčasť väčšej hry. Možno čokoľvek, len nie jednoduchá možnosť, že ich veľký hrdina táral. Ale pre nás ostatných je to dobrá pripomienka. Keď najbližšie nejaký internetový tvrdas povie, že vie, netreba sa pýtať len na to, čo vie. Treba sa pýtať, čo povie, keď sa ho na to niekto spýta oficiálne.

Lebo tam sa láme veľa vecí. Nie v statuse. Nie v komentároch vlastného publika. Nie v potlesku ľudí, ktorí už dávno potrebujú veriť. Ale vo chvíli, keď nestačí tón a treba obsah. Bombic v tej chvíli neukázal obsah. Ukázal prázdno.

Veľké, hlučné, sebavedomé prázdno, ktoré roky kričalo tak nahlas, až si časť krajiny myslela, že v ňom niečo je.

A možno práve preto je taký nebezpečný. Nie preto, že by bol obrovský. Ale preto, že malý človek s veľkým megafónom vie narobiť veľa škody. Hlavne keď mu mocní ľudia podkladajú stoličku, držia mikrofón, vysvetľujú jeho zápach ako vôňu slobody a tvária sa, že každý, kto cíti hovno, je nepriateľ štátu.

Lenže zápach nie je názor. Zápach je stopa.

A Bombicova stopa je už tak od špiny, že sa to nedá zmyť jedným rozhodnutím, jedným rozhovorom, jednou politickou obhajobou ani jednou dávkou koaličného mydla. Raz táto ochranná pena opadne. Raz sa moc posunie. Raz sa prestane hodiť. A potom zostane len to, čo tam bolo celý čas: nie frajer, nie prorok, nie rebel, nie obeť, ale človek, ktorý si pomýlil dosah s odvahou a pri prvom poriadnom dotyku reality zistil, že internetová legenda sa do zápisnice píše veľmi ťažko.

Takže áno. Aj najväčší frajeri sa v úzkych vedia dosrať. Len to nie vždy vyzerá ako filmová scéna. Niekedy to vyzerá ako právnická veta. Niekedy ako sarkazmus. Niekedy ako nepochopený humor. Niekedy ako neuvážený výplod. Niekedy ako minister s lavórom, ktorý sa tvári, že neumýva špinu, ale bráni slobodu.

Lenže pointa je stále rovnaká. Keď niekto roky hádže hovno na iných, nemôže sa čudovať, že mu raz zostane pod nechtami.