Najpohodlnejšia lož je tá, v ktorej nevyzeráme ako zlí ľudia

Človek znesie veľa právd, kým sa netýkajú jeho vlastnej výhody, jeho vlastného ticha a jeho vlastnej potreby vyzerať lepšie, než sa správal.

Ľudia veľmi radi hovoria, že chcú pravdu. Znie to pekne. Znie to dospelo, statočne, takmer hrdinsky. „Povedz mi pravdu.“ „Ja znesiem pravdu.“ „Ja som človek, ktorý si váži úprimnosť.“ Lenže vo väčšine prípadov tým nemyslia pravdu. Myslia tým verziu pravdy, ktorá ich príliš nepoškriabe. Myslia tým vetu, ktorá im dovolí zostať v tom istom živote, pri tých istých návykoch, s tým istým správaním, ale s lepším pocitom zo seba. Nechcú zrkadlo. Chcú osvetlenie, v ktorom vyzerajú lepšie.

A to je možno najväčší sebaklam našej doby. Nie to, že ľudia klamú. Klamali vždy. Nie to, že si vymýšľajú. Vymýšľali vždy. Ale to, že dnes si už málokto vystačí s obyčajnou lžou. Dnes musí byť každá lož morálne upravená, psychologicky vysvetlená, politicky čistá, rodinne ospravedlniteľná a internetovo obhájiteľná. Človek už nechce iba urobiť niečo sebecké. Chce urobiť niečo sebecké a ešte pri tom vyzerať ako niekto, kto vlastne trpel, bojoval, chránil svoje hranice, stál na správnej strane dejín alebo „len robil to najlepšie, čo vedel“.

A niekedy je to pravda. Naozaj niekedy robíme to najlepšie, čo vieme. Niekedy sme unavení, ranení, zmätení, nevyspatí, preťažení, zle naučení. Niekedy človek neublíži preto, že je zlý, ale preto, že je slabý, vystrašený alebo príliš dlho prežíval v systéme, ktorý ho naučil fungovať len na obranu. Lenže práve preto je rozdiel medzi vysvetlením a výhovorkou taký dôležitý. Vysvetlenie ti ukáže, odkiaľ správanie prišlo. Výhovorka ťa presviedča, že sa s ním už netreba nič robiť. A ľudia milujú práve tú druhú možnosť. Tú pohodlnejšiu. Tú, v ktorej je minulosť dostatočný dôvod na to, aby sa prítomnosť nemusela meniť.

Najradšej máme také príbehy o sebe, v ktorých sme síce možno urobili niečo zlé, ale nie sme zlý človek. To je ľudské. Nikto nechce žiť s obrazom seba ako niekoho krutého, zbabelého, pokryteckého alebo pohodlného. Lenže niekde medzi zdravou schopnosťou oddeliť svoju hodnotu od svojich chýb a patologickou potrebou nikdy sa necítiť vinný vzniká celá kultúra morálneho líčenia. Namiesto toho, aby človek povedal „urobil som chybu“, povie „bol som vtedy v zlom období“. Namiesto „správal som sa k tebe neférovo“ povie „nevedel som vtedy komunikovať“. Namiesto „využil som tvoju trpezlivosť“ povie „mal som veľa vlastných vecí“. Namiesto „nechcel som niesť následky“ povie „potreboval som si vybrať seba“.

A najhoršie je, že niektoré tieto vety sú samy o sebe pravdivé. Naozaj existujú zlé obdobia. Naozaj ľudia nevedia komunikovať. Naozaj máme svoje veci. Naozaj si niekedy musíme vybrať seba. Problém nie je vo vetách. Problém je v tom, čo nimi zakrývame. Lebo aj pekná veta môže byť použitá ako špinavý obrúsok, ktorým človek rýchlo prekryje niečo, na čo sa nechce pozrieť. Nie každé pomenovanie je sebareflexia. Niekedy je to len elegantnejšia verzia úteku.

Vidno to všade. V politike úplne najviac, lebo politika je veľké verejné divadlo osobných sebaklamov. Ľudia si nevyberajú politický názor len podľa faktov. Veľmi často si vyberajú taký politický príbeh, v ktorom oni sami vyzerajú ako slušní, rozumní, spravodliví alebo odvážni. Jeden človek nechce priznať, že mu je cudzia bolesť ľahostajná, tak tomu hovorí „realizmus“. Druhý nechce priznať, že má rád kontrolu nad druhými, tak tomu hovorí „poriadok“. Tretí nechce priznať, že sa bojí zložitého sveta, tak tomu hovorí „zdravý rozum“. Štvrtý nechce priznať, že jeho empatia končí presne tam, kde začína jeho komfort, tak tomu hovorí „vyvážený názor“. Piaty nechce priznať, že len opakuje názor svojej skupiny, tak tomu hovorí „kritické myslenie“.

A tým nechcem povedať, že každý, kto používa tieto slová, klame. To by bolo lacné. Ale práve v tom je tá zákernosť. Najlepšie klamstvá nie sú úplne nepravdivé. Najlepšie klamstvá majú dosť pravdy na to, aby človek nemusel vidieť zvyšok. Preto sú také nebezpečné. Preto držia tak pevne. Keby bola lož úplne hlúpa, človek by ju ľahšie odmietol. Ale keď je zabalená do pár presných pozorovaní, do jednej skutočnej krivdy, do jedného traumatického zážitku, do jedného reálneho zlyhania druhej strany, zrazu sa dá použiť ako celá filozofia života.

Vo vzťahoch je to ešte intímnejšie a preto ešte odpudzujúcejšie. Tam si ľudia najčastejšie vyberajú také vysvetlenia, v ktorých ich láska zostáva čistá aj vtedy, keď ich správanie čisté nebolo. Niekto niekoho zanedbáva, ale hovorí, že „len nevie prejavovať city“. Niekto niekoho trestá tichom, ale hovorí, že „potrebuje priestor“. Niekto neustále berie, ale hovorí, že „má problém prijímať stabilitu“. Niekto si necháva otvorené zadné dvierka, ale nazýva to „komplexnosťou“. Niekto zmizne, keď je potrebné byť prítomný, a potom sa vráti s vetou, ktorá má znieť zraniteľne, ale v skutočnosti je len právnickým textom pre dušu: „Nevedel som vtedy byť lepší.“

Dobre. Možno nevedel. Ale čo teraz? To je otázka, pred ktorou sa ukáže rozdiel medzi človekom, ktorý hľadá pravdu, a človekom, ktorý hľadá iba úľavu. Lebo pravda nie je len veta o minulosti. Pravda je aj záväzok do budúcnosti. Keď človek povie „nevedel som byť lepší“ a tým sa to pre neho končí, nehľadá pravdu. Hľadá amnestiu. Hľadá spôsob, ako byť pochopený bez toho, aby sa musel zmeniť. A možno je to najmodernejšia forma emočného komfortu: nechcem, aby si ma súdil, ale tiež nechcem, aby som musel niesť následky toho, čo som urobil.

Rodina je na toto úplne špeciálna továreň. V rodine sa sebaklam dedí ako porcelán po babke. Každá generácia odovzdá ďalšej nielen fotky, recepty a vianočné hádky, ale aj celý slovník ospravedlnení. „Taký už je.“ „Nemyslela to zle.“ „Veď sa snažil.“ „Vtedy bola iná doba.“ „Rodičia tiež nevedeli lepšie.“ „Musíš to pochopiť.“ A človek má potom pocit, že ak povie pravdu, robí niečo kruté. Že ak pomenuje manipuláciu, je nevďačný. Že ak povie, že ho niečo zranilo, dramatizuje. Že ak odmietne niesť starý rodinný bordel ako svoju povinnú batožinu, zrádza domov.

Lenže niekedy „nemyslel to zle“ neznamená nič. Niekedy človek naozaj nemyslel zle a aj tak robil zle. Niekedy niekto miloval a zároveň ničil. Niekedy sa niekto snažil a zároveň odmietal počúvať. Niekedy niekto „robil, čo vedel“, ale to, čo vedel, bolo málo, a bolo by veľmi zdravé to konečne povedať bez toho, aby sa z toho okamžite stala urážka celej rodinnej línie. Úmysel môže vysvetliť ranu. Nevymaže ju. A toto je veta, ktorú veľa ľudí neznáša, pretože im berie najobľúbenejšiu únikovú cestu: „Ale ja som to tak nemyslel.“

Áno. Možno nie. Ale druhý človek nežije v tvojom úmysle. Žije v dôsledkoch tvojho správania. A to je presne miesto, kde sa začína skutočná sebareflexia. Nie v tom, či dokážeš vysvetliť, prečo si niečo urobil. Ale v tom, či dokážeš zostať prítomný aj vtedy, keď tvoje vysvetlenie nestačí na očistenie tvojho obrazu. Lebo priznajme si, veľa ľudí sa neospravedlňuje preto, aby napravili škodu. Ospravedlňujú sa preto, aby čo najrýchlejšie prestali vyzerať ako niekto, kto škodu spôsobil.

Internet tento mechanizmus len vyhnal do extrému. Na internete už nestačí mať názor. Treba mať aj morálny kostým k názoru. Každý status, každá reakcia, každé zdieľanie je malý konkurz na to, kto som. Som empatický? Som múdry? Som nad vecou? Som obeť? Som rebel? Som ten, kto to prekukol? Som ten, kto „sa nedá zmanipulovať“? Som ten, kto je na správnej strane? Internet ľuďom nedal len priestor hovoriť. Dal im priestor neustále režírovať vlastnú nevinu.

Preto sú online konflikty také vyčerpávajúce. Nie preto, že by sa ľudia nevedeli zhodnúť. Ale preto, že málokto v nich diskutuje o veci. Väčšina ľudí bráni svoju postavu v príbehu. Nikto nechce byť ten necitlivý, tak radšej obviní druhého z prehnanej citlivosti. Nikto nechce byť ten privilegovaný, tak radšej urobí zo seba umlčaného. Nikto nechce byť ten krutý, tak svoju krutosť premenuje na úprimnosť. Nikto nechce byť ten zbabelý, tak svoj útek premenuje na hranicu. Nikto nechce byť ten, kto sa mýli, tak svoj omyl premenuje na „iný pohľad“.

A áno, niekedy ľudia naozaj preháňajú. Niekedy je citlivosť zneužívaná ako mocenský nástroj. Niekedy sa slovo hranica používa na obyčajnú nezrelosť. Niekedy sa z empatie robí povinný verejný rituál bez skutočnej hĺbky. Niekedy sa z „pravdy“ stáva len agresia v krajšom tričku. Práve preto je táto téma taká nepríjemná. Nedá sa z nej urobiť jednoduchý plagát. Nedá sa povedať, že jedna skupina vždy klame a druhá vždy vidí. Sebaklam je demokratický. Chodí naprieč politickými názormi, generáciami, vzdelaním, sociálnymi bublinami aj estetickými štýlmi. Má mnoho parfémov, ale stále rovnaké telo.

Najpohodlnejšia lož je tá, v ktorej človek nevyzerá ako zlý človek. To je jej sila. Nie je to lož typu „nič sa nestalo“. Je to lož typu „stalo sa to, ale pozri, aký dobrý dôvod som mal“. Je to lož, ktorá človeku dovolí priznať minimum faktov a vyhnúť sa maximálnej zodpovednosti. Je to lož, ktorá sa tvári ako zrelosť, lebo používa slová ako trauma, hranice, kontext, doba, systém, komplexnosť, energia, bezpečie, autenticita, rodina, sloboda, zdravý rozum. A zasa: tieto slová nie sú problém. Problém je, keď sa z nich stane make-up pre ego.

Lebo ego má neuveriteľný vkus na jazyk. Vie sa obliecť do terapie, do politiky, do duchovna, do racionality, do feminizmu, do konzervativizmu, do slobody, do starostlivosti, do humoru, do cynizmu, do intelektu. Ego vie povedať „ja len chránim svoj pokoj“, keď v skutočnosti nechce počuť, že niekomu ublížilo. Vie povedať „ja som len úprimný“, keď v skutočnosti našlo spoločensky prijateľný spôsob, ako byť bezohľadné. Vie povedať „ja sa nenechám manipulovať“, keď v skutočnosti nechce prijať ani najmenšiu spätnú väzbu. Vie povedať „ja som už taký“, keď v skutočnosti myslí „nechcem platiť cenu za zmenu“.

A zmena má cenu. To je presne to, čo ľudia nechcú počuť. Sebareflexia nie je pekný večerný citát. Nie je to estetický zápis do denníka s kávou pri okne. Nie je to povedať „mám svoje tiene“ a ďalej sa správať tak, akoby tie tiene platili nájom vo všetkých vzťahoch okolo teba. Skutočná sebareflexia je často trápna, nepríjemná, pomalá a ponižujúca v tom najzdravšom zmysle slova. Nie ponižujúca preto, že ťa má zničiť. Ale preto, že ťa na chvíľu zloží z pódia, na ktorom si sám seba roky osvetľoval z najlepšieho uhla.

Skutočná sebareflexia znamená pripustiť, že niekedy si nebol nepochopený, len si bol nepríjemný. Niekedy si nebol priamy, len si bol krutý. Niekedy si nebol lojálny, len si sa bál nesúhlasu. Niekedy si nebol tolerantný, len ti bolo všetko jedno, kým sa ťa to netýkalo. Niekedy si nebol silný, len si nemal kapacitu byť jemný. Niekedy si nebol obeť situácie, len si dlho profitoval z toho, že situácia bola neprehľadná. Niekedy si nebol „komplikovaný človek“. Niekedy si bol jednoducho človek, ktorý si zvykol, že jeho komplikovanosť budú niesť ostatní.

To neznamená, že sa máme navzájom ukameňovať za každú chybu. Práve naopak. Myslím si, že kultúra, ktorá nevie rozlíšiť medzi chybou, vzorcom a charakterom, sa veľmi rýchlo stáva hysterickou. Každý človek zlyhá. Každý niekedy povie niečo zlé, niečo pokazí, niečo prehliadne, niekoho zraní. Otázka nie je, či si niekedy zlyhal. Otázka je, čo urobíš, keď zistíš, že tvoje zlyhanie nie je len zlá nálada, ale opakovaný model. Či začneš opravovať, alebo začneš písať tlačovú správu o tom, prečo si vlastne stále dobrý človek.

Lebo to je ten rozdiel. Dobrý človek ako identita je často veľmi nebezpečný koncept. Keď sa človek príliš pripúta k obrazu seba ako dobrého človeka, každá kritika začne vyzerať ako útok na jeho existenciu. Už sa nerozprávame o konkrétnom správaní. Zrazu sa bojuje o nálepku. „Takže ja som teraz zlý?“ Nie. Možno si len urobil niečo zlé. Ale ak potrebuješ, aby každý rozhovor o tvojej chybe skončil potvrdením, že si stále dobrý človek, potom ten rozhovor nie je o náprave. Je o tvojom komforte. A druhý človek sa zrazu stane niekým, kto ťa musí po vlastnom zranení ešte emocionálne ošetrovať, aby si sa necítil príliš vinný.

Toto je veľmi časté. Niekto ti ublíži, ty to pomenuješ, a zrazu musíš utešovať jeho obraz o sebe. Musíš ho presviedčať, že nie, nie je monštrum. Nie, nemyslíš si, že je najhorší človek na svete. Nie, nechceš ho zničiť. Nie, nevyhadzuješ celý vzťah do koša. A možno je to na chvíľu ľudské. Ale keď sa to deje stále, je to únava. Lebo človek, ktorý bol zranený, sa ocitne v absurdnej pozícii: namiesto toho, aby sa riešila škoda, rieši sa reputácia toho, kto ju spôsobil. Niektorí ľudia nechcú odpustenie. Chcú, aby si ich vina nemala žiadnu váhu.

A možno práve preto je pravda taká nepopulárna. Pravda totiž nie je vždy krutá, ale často je nekomfortná. Nehovorí: si navždy zlý. Hovorí: toto si urobil. Hovorí: toto bol dôsledok. Hovorí: toto už nestačí vysvetliť, toto treba zmeniť. Pravda človeka nemusí zničiť. Ale berie mu právo zostať úplne rovnaký a ešte sa cítiť morálne bezchybný. A to je pre mnohých ľudí horšie než samotná vina. Lebo vina sa dá zniesť, ak vedie k premene. Ale vina bez ochoty meniť sa je len nepríjemný hluk v hlave, ktorý treba čo najrýchlejšie prekričať.

Preto ľudia tak radi vyhľadávajú vety, ktoré im dajú pokoj bez práce. „Každý má svoju pravdu.“ Niekedy áno. Ale niekedy je to len veta, ktorou sa zabíja realita. „Nemôžeš súdiť, nevieš, čím si prešiel.“ Áno, kontext je dôležitý. Ale kontext nie je imunita. „Ja som aspoň autentický.“ Výborne, ale autentickosť bez ohľaduplnosti je len esteticky upravený egoizmus. „Ja som len nastavil hranice.“ Možno. Ale hranica nie je to isté čo trest, únik alebo neschopnosť niesť dialóg. „Ja mám právo na svoj názor.“ Samozrejme. A ostatní majú právo všimnúť si, z čoho je ten názor poskladaný.

Denné sebaklamy sú často nenápadné. Nie sú veľké ako politické ideológie ani dramatické ako rodinné traumy. Sú v malých vetách, ktorými si človek hladí vlastné správanie. Neodpísal som, lebo som nemal energiu. Možno. Ale možno si si zvykol, že dostupnosť druhých berieš ako samozrejmosť a svoju nedostupnosť ako posvätnú. Nepomohol som, lebo každý má svoje problémy. Možno. Ale možno ti vyhovuje svet, v ktorom solidarita existuje len ako názor, nie ako námaha. Nekomentoval som to, lebo nechcem konflikty. Možno. Ale možno si ticho vždy vtedy, keď by tvoj hlas niečo stál. Neospravedlnil som sa, lebo nechcem otvárať staré veci. Možno. Ale možno nechceš, aby sa otvorilo presne to, kde by bolo vidieť, že si nebol len pasívny účastník.

A zasa, nie každé ticho je zbabelosť. Nie každá hranica je útek. Nie každé odmietnutie je krutosť. Nie každá chyba je charakter. Práve preto je sebareflexia taká náročná. Vyžaduje rozlišovanie. Nestačí si vybrať jednu peknú vetu a nalepiť ju na celý život. Človek musí byť ochotný pozrieť sa na konkrétne situácie, konkrétne následky, konkrétne vzorce. Musí si položiť otázky, ktoré nie sú príjemné: Komu vyhovuje moje vysvetlenie? Koho chráni moja verzia príbehu? Čo by som musel zmeniť, keby som uznal aj verziu druhého človeka? Kde používam svoju bolesť ako dôkaz neviny? Kde si pletiem nepohodlie s nespravodlivosťou?

Tá posledná otázka je podľa mňa jedna z najdôležitejších. Ľudia si veľmi často pletú nepohodlie s útokom. Keď im niekto povie niečo, čo naruší ich sebaobraz, okamžite majú pocit, že sa deje násilie. Ale nie každé nepohodlie je útok. Niekedy je to len stret s realitou. Niekedy je to obyčajná spätná väzba, ktorá konečne nebola zabalená tak mäkko, aby sa v nej dalo zaspať. Niekedy sa človek necíti zle preto, že mu niekto ubližuje, ale preto, že mu niekto prestal pomáhať udržiavať lož.

A toto je dôvod, prečo skutočne úprimní ľudia nebývajú vždy najobľúbenejší. Nie preto, že by úprimnosť musela byť hrubá. Nemusí. Úprimnosť môže byť jemná, presná, pokojná. Ale aj tá najjemnejšia pravda je pre niekoho neprijateľná, ak ohrozuje jeho obľúbený obraz o sebe. Môžeš hovoriť ticho, slušne, s rešpektom, bez ponižovania, a aj tak budeš označený za dramatického, negatívneho, nevďačného, príliš citlivého, príliš tvrdého alebo „toxického“. Lebo niekedy ľudia nehodnotia tón. Hodnotia, či im tvoja veta dovolí zostať nevinnými.

Je zvláštne, ako veľmi sa bojíme byť obyčajne vinní. Nie definitívne odsúdení. Nie navždy zlí. Len vinní v konkrétnej veci. Vinní z nepozornosti. Vinní z pohodlnosti. Vinní z mlčania. Vinní z malého sebectva. Vinní z toho, že sme si vybrali ľahšiu cestu. Akoby priznanie konkrétnej viny okamžite znamenalo stratu celej identity. Pritom práve schopnosť priznať vinu bez toho, aby sme sa zrútili alebo zaútočili, je možno jeden z najpresvedčivejších dôkazov charakteru. Nie bezchybnosť. Tá neexistuje. Ale schopnosť vydržať chvíľu nevyzerať pekne a neutiecť.

Lebo pravda človeka často najprv škaredo rozsvieti. Ukáže prach na miestach, kde sme si mysleli, že máme poriadok. Ukáže drobné výpočty, ktoré sme nazývali intuíciou. Ukáže pohodlie, ktoré sme nazývali pokojom. Ukáže strach, ktorý sme nazývali rozvahou. Ukáže závisť, ktorú sme nazývali kritickosťou. Ukáže ľahostajnosť, ktorú sme nazývali neutralitou. Ukáže potrebu kontroly, ktorú sme nazývali starostlivosťou. A človek má vtedy dve možnosti. Buď sa urazí na svetlo, alebo konečne začne upratovať.

Lenže upratovanie je práca. A veľa ľudí chce radšej záves. Chce mať možnosť povedať: „Takýto som, ale z dobrého dôvodu.“ „Takto sa správam, ale chápeš, prečo.“ „Toto robím, ale nemôžeš ma za to brať na zodpovednosť, lebo som si tiež veľa prežil.“ Je to psychologicky pohodlné a spoločensky často veľmi účinné. Lebo keď niekto predloží dostatočne smutný alebo dostatočne sofistikovaný príbeh, ostatní často zneistia. Nechcú byť necitliví. Nechcú znieť tvrdo. Nechcú vyzerať ako ľudia, ktorí nemajú empatiu. A tak sa niekedy stane, že empatia začne slúžiť nie pravde, ale úniku pred pravdou.

Empatia je krásna vec, ale bez hraníc sa dá veľmi ľahko zneužiť. Ak niekoho chápeš, neznamená to, že mu musíš dovoliť všetko. Ak vidíš jeho bolesť, neznamená to, že musíš poprieť svoju. Ak rozumieš jeho minulosti, neznamená to, že jeho prítomnosť nemá následky. Toto je veľmi dôležité, lebo mnohí ľudia si z empatie urobili niečo ako poistenie proti zodpovednosti. Keď ich chápeš, očakávajú, že prestaneš pomenúvať. Keď vidíš ich kontext, očakávajú, že prestaneš vidieť ich správanie. Ale skutočná empatia nie je slepota. Skutočná empatia unesie dve pravdy naraz: áno, toto ťa formovalo; nie, toto ťa neoslobodzuje od zmeny.

Možno je to celé nakoniec o cene. Každý chce byť na správnej strane, ale málokto chce zaplatiť cenu za to, čo správna strana vyžaduje. Chceme byť spravodliví, ale nechceme prísť o pohodlie. Chceme byť empatickí, ale nechceme sa nechať vyrušiť cudzou bolesťou. Chceme byť slobodní, ale nechceme niesť osamelosť rozhodnutí. Chceme byť dobrí partneri, dobré deti, dobrí rodičia, dobrí priatelia, dobrí občania, dobrí ľudia. Lenže dobrota ako estetika je lacná. Dobrota ako prax je drahá. Stojí čas, ego, námahu, niekedy aj stratu výhod, ktoré sme si predtým ani nepriznali.

A toto je miesto, kde sa oddeľuje morálna identita od morálneho správania. Morálna identita je to, čo o sebe hovoríš. Morálne správanie je to, čo robíš, keď ťa to niečo stojí. Každý vie byť odvážny tam, kde ho tlieskajú. Každý vie byť láskavý, keď ho za to obdivujú. Každý vie byť férový, keď z férovosti nič nestráca. Ale čo vtedy, keď pravda zhorší tvoj obraz? Čo vtedy, keď ospravedlnenie nebude okamžite prijaté? Čo vtedy, keď hranica druhého človeka nebude lichotiť tvojej predstave o sebe? Čo vtedy, keď musíš priznať, že si nebol len účastník systému, ale aj jeho malý príjemca?

Vtedy sa ukáže, či človek chce pravdu, alebo iba vetu, v ktorej vyzerá dobre. A veľa ľudí si vyberie vetu. Peknú, hladkú, zdieľateľnú, obhájiteľnú. Vetu, ktorú môže položiť pred seba ako doklad o nevine. Vetu, ktorou sa dá prežiť ďalší deň bez nepríjemnej zmeny. Vetu, ktorá znie múdro, ale nič nestojí. Vetu, ktorá sa dá povedať kamarátom, terapeutovi, publiku, rodine, partnerovi aj sebe pred spaním. Vetu, ktorá vytvorí príjemný obraz: ja som dobrý človek v ťažkej situácii. Ja som obeť nepochopenia. Ja som ten, kto sa len chránil. Ja som ten, kto len konečne povedal dosť. Ja som ten, kto sa len snažil.

Možno áno. Ale možno aj nie. A táto možnosť je presne tá pravda, ktorú väčšina ľudí nechce pustiť dnu. Nie preto, že by bola komplikovaná. Ale preto, že je jednoduchá až nepríjemne. Možno si sa nesnažil dosť. Možno si nebol len zranený, ale aj zraňujúci. Možno si nechcel pokoj, ale výhodu bez konfliktu. Možno si nechránil hranice, ale vlastné pohodlie. Možno si nechcel spravodlivosť, ale príbeh, v ktorom nemusíš vidieť, že aj ty máš špinavé ruky.

A pritom by možno stačilo menej divadla. Menej potreby byť okamžite dobrý. Menej potreby vyhrať vlastný príbeh. Menej upravených viet a viac obyčajného: „Áno, toto som pokazil.“ „Áno, toto bolo odo mňa pohodlné.“ „Áno, toto som si nechcel priznať.“ „Áno, moja bolesť nie je dôkaz, že som nemohol ublížiť.“ „Áno, moje vysvetlenie nestačí.“ Takéto vety nie sú slabé. Sú silnejšie než väčšina póz, ktoré si ľudia pletú s charakterom. Lebo človek, ktorý ich dokáže povedať, už nepotrebuje byť dokonale čistý, aby mohol byť hodnotný. A práve vtedy sa s ním konečne dá niečo robiť.

Možno dobrý človek nie je ten, kto vždy vyzerá dobre v každom príbehu. Možno dobrý človek je ten, kto vydrží aj kapitolu, v ktorej nevyzerá dobre, bez toho, aby ju prepísal na vlastnú obhajobu. Možno dospelosť nie je schopnosť mať správny názor na všetko, ale schopnosť vidieť, kde sa správny názor stal len dekoráciou pre nezmenené správanie. Možno sebareflexia nezačína otázkou „som dobrý človek?“, ale oveľa nepríjemnejšou otázkou: čo mi moja verzia príbehu umožňuje nerobiť?

Lebo tam je často odpoveď. Nie v tom, čo človek hovorí. Ale v tom, čomu sa vďaka tomu vyhne. Vyhne sa ospravedlneniu. Vyhne sa zmene. Vyhne sa strate výhody. Vyhne sa priznaniu, že niekto iný mal v niečom pravdu. Vyhne sa tomu, aby musel počúvať bez prípravy obhajoby. Vyhne sa tomu, aby musel zniesť, že jeho dobrý úmysel nebol pre druhého človeka bezpečné miesto. Vyhne sa práci, ktorá by možno nevytvorila žiadny krásny verejný obraz, ale zmenila by niečo reálne.

A možno práve preto je pravda taká vzácna. Nie preto, že by bola nedostupná. Ale preto, že je drahá. Vyžaduje od človeka, aby sa vzdal komfortu vlastnej neviny. Aby pochopil, že byť dobrý človek neznamená nikdy nebyť problém. Aby prestal používať jazyk ako úkryt. Aby si priznal, že niektoré jeho najkrajšie vety slúžili najškaredším únikom. Aby pochopil, že svet sa nemení tým, že sa v ňom všetci naučíme lepšie znieť. Svet sa mení až vtedy, keď sme ochotní menej dobre vyzerať a viac pravdivo konať.

Lebo ľudia nechcú pravdu. Chcú vetu, v ktorej vyzerajú ako dobrí ľudia. Ale pravda sa nezaoberá tým, ako dobre vyzeráme. Pravda sa pozerá, čo po nás zostáva. V našich vzťahoch. V rodinách. V rozhodnutiach. V konfliktoch. V tichu. V spôsobe, akým reagujeme, keď nás niekto prestane šetriť. A možno je to nepríjemné, ale aj oslobodzujúce: nemusíme celý život dokazovať, že sme dobrí ľudia. Možno by úplne stačilo prestať sa tak urputne chrániť pred chvíľami, v ktorých sme nimi neboli.

A potom s tým konečne niečo urobiť.