Nie som nepríjemná

Niektorí ľudia si mýlia slušnosť s tým, že im máš vystlať pristátie, keď povedia kravinu.

Je zvláštne, ako rýchlo sa zo ženy stane „nepríjemná“, keď prestane robiť emocionálny servis veciam, ktoré nikdy nemali prejsť cez cudzie ústa tak ľahko. Stačí, že sa neusmeje na poznámku, ktorá nebola vtipná. Stačí, že nezjemní odpoveď na niečo hlúpe. Stačí, že nepreloží cudziu necitlivosť do prijateľnejšej podoby, aby sa dotyčný nemusel cítiť trápne za vlastnú vetu. Stačí, že v tej jednej sekunde neurobí tú drobnú, spoločensky očakávanú prácu, ktorú od žien ľudia často ani nepomenujú, lebo ju berú ako súčasť atmosféry. Ako svetlo v miestnosti. Ako pozadie. Ako niečo, čo jednoducho má fungovať.

A zrazu je problém ona.

Nie ten človek, ktorý povedal blbosť. Nie tón, ktorým to povedal. Nie samozrejmosť, s akou čakal, že mu okolie ešte pomôže tváriť sa, že to bolo v poriadku. Problém je žena, ktorá neurobila ten malý spoločenský trik: nezachránila atmosféru na vlastné náklady. Nepodržala cudzie ego, keď sa mu pošmykla noha na vlastnej vete. Nezobrala trápnosť do ruky, neoprala ju, nevyžehlila a nevrátila naspäť ako niečo, čo sa dá ešte pokojne položiť na stôl.

Lenže ja už mám na toto čoraz menšiu chuť. Nie z hnevu. Skôr z hygieny.

Nie som nepríjemná len preto, že niekto narazil na hranicu, ktorú nečakal. Nie som arogantná, keď odmietnem hrať hru, v ktorej sa cudzia nevkusná poznámka automaticky mení na moju povinnosť byť elegantná. Nie som konfliktná, keď nepomáham ľuďom pristáť mäkko po tom, čo si sami rozbehli vetu hlavou napred do steny. A hlavne: nie každá moja pokojná odpoveď musí byť ešte aj pohodlná pre človeka, ktorému patrí.

Toto je asi vec, ktorú nás veľmi často učia opačne. Byť milá, ale nie príliš tichá. Byť úprimná, ale nie tak, aby niekomu spadla tvár. Byť sebavedomá, ale príjemným spôsobom. Vedieť sa ozvať, ale najlepšie tak, aby sa ten druhý nemusel cítiť ako človek, ktorý práve povedal niečo hlúpe. Žena má byť jasná, ale mäkká. Pevná, ale dekoratívna. Vtipná, ale nie pichľavá. Priama, ale s dostatočným množstvom vankúšov okolo každej vety. Má mať názor, ale najlepšie v takej forme, aby nikomu nepripomenul, že aj on by mohol chvíľu rozmýšľať predtým, než niečo vypustí z úst.

Lenže niektoré veci si vankúš nezaslúžia.

Keď niekto povie niečo necitlivé, sexistické, povýšenecké, pasívne agresívne alebo len obyčajne tupé, nemám povinnosť z toho vyrobiť spoločensky stráviteľnú situáciu. Nemusím sa tváriť, že som nepočula presne to, čo som počula. Nemusím okamžite hľadať miernejší výklad len preto, aby ten človek nevyzeral tak zle, ako práve znel. Nemusím sa chytiť prvej možnej výhovorky a podať mu ju ako záchranné koleso. „Možno si to tak nemyslel.“ „Možno to len zle vyznelo.“ „Možno má dnes zlý deň.“ Možno áno. Ale možno aj nie. A možno nie je moja práca tú možnosť okamžite hľadať, aby sa všetci okolo cítili pohodlnejšie.

Áno, niekedy sa ľudia zle vyjadria. Áno, niekedy niekto niečo nemyslí tak, ako to vyšlo. Áno, svet by bol neznesiteľný, keby sme každú neobratnosť súdili ako charakterový rozsudok. Ja nechcem žiť vo svete, kde človek nemôže opraviť vlastnú vetu, ospravedlniť sa, zasmiať sa na sebe alebo priznať, že mu to ušlo. Lenže je rozdiel medzi omylom a nárokom. Medzi nešikovnosťou a zvykom. Medzi vetou, ktorá sa pošmykla, a človekom, ktorý očakáva, že ostatní budú donekonečna upratovať po jeho spôsobe komunikácie. A práve tam sa zo slušnosti stáva pasca.

Lebo slušnosť je pekná vec, kým nie je jednostranná. Kým neznamená, že jeden človek môže povedať čokoľvek a druhý musí reagovať tak, aby to celé nevyzeralo trápne. Kým sa z nej nestane tichá dohoda, že niektorí ľudia môžu byť neohrabaní, tvrdí, nevkusní a pohodlne bezohľadní, ale žena pri stole musí zostať upravená aj v odpovedi. Musí si strážiť mimiku, tón, slovník, načasovanie, objem hlasu, dĺžku reakcie aj to, či sa niekomu náhodou nebude zdať, že to berie príliš osobne. Ak odpovie hneď, je prudká. Ak odpovie neskôr, je pasívne agresívna. Ak sa zasmeje, „veď vidíš, že to nebolo také vážne“. Ak sa nezasmieva, nemá zmysel pre humor. Ak vysvetlí, preháňa. Ak nevysvetlí, je povýšenecká. Tá hra je nastavená tak, aby vždy prehrala tá, ktorá si dovolí nehrať.

A práve preto ma už nebaví predstierať, že každá nepríjemná reakcia je morálne horšia než nepríjemná príčina. Niekedy je nepríjemnosť len prirodzený dôsledok toho, že niečo bolo nepríjemné už predtým. Niekedy tón nevznikne z ničoho. Niekedy je chlad len odpoveď na niečo, čo sa príliš dlho tvárilo ako normálne. A niekedy žena nie je ostrá preto, že by chcela niekoho zraniť, ale preto, že ju už unavuje zaobľovať každú hranu, na ktorú sa niekto iný odmietol pozrieť.

Nie, ďakujem.

Ja viem byť milá. Dokonca veľmi. Viem byť trpezlivá, keď má trpezlivosť zmysel. Viem dať ľuďom priestor, keď vidím snahu. Viem odlíšiť zlý deň od zlej povahy. Viem odpustiť neobratnosť, keď za ňou nie je pýcha. Viem sa zasmiať na omyle, keď sa nikto netvári, že omyl bol moja vina. Len odmietam si mýliť láskavosť s tým, že budem donekonečna zmäkčovať dopad cudzích viet. Láskavosť nie je povinnosť robiť niekomu tlmič medzi jeho egom a realitou.

A možno práve toto ľudí najviac zaskočí. Nie krutosť. Nie výbuch. Nie dramatická scéna. Len pokojné odmietnutie servisu, ktorý očakávali automaticky. Ten moment, keď sa žena neusmeje na niečo, čo nebolo vtipné. Keď nepovie „to je v pohode“, hoci to v pohode nebolo. Keď nepomôže človeku tváriť sa, že sa vlastne nič nestalo. Keď nechá vetu ležať tam, kam spadla, a neohne sa po ňu len preto, že v miestnosti vzniklo nepohodlie.

Niekedy stačí odpovedať krátko. Niekedy stačí nepousmiať sa. Niekedy stačí nezdvihnúť spadnutú trápnosť zo zeme a nepodať ju naspäť so slovami, že vlastne nič sa nestalo. A niekedy stačí povedať úplne obyčajne: toto nebolo dobré. Nie dramaticky. Nie kruto. Nie so scénou. Len presne. Len tak, aby sa situácia konečne nemusela prekladať do jazyka, v ktorom sa každý cíti dobre okrem človeka, ktorého sa to dotklo.

A možno práve tá presnosť ľuďom prekáža najviac. Lebo keď nie si hysterická, nemôžu ťa ľahko odpísať. Keď nekričíš, nemôžu sa schovať za tvoj tón. Keď neurážaš, nemôžu predstierať, že problém je v tvojej forme. Zostane len obsah. A s obsahom sa už horšie uteká. Preto sa z priamej ženy tak často robí nepríjemná žena. Je to pohodlné slovo. Vie zmeniť význam celej situácie. Zrazu sa nerieši, čo sa stalo, ale ako reagovala. Nie či mala pravdu, ale či ju povedala dostatočne príjemne. Nie či niekto prekročil hranicu, ale či ona náhodou nebola priveľmi ostrá, keď ju pomenovala.

Lenže hranica nemusí byť voňavá, aby bola platná. Nemusí byť naaranžovaná, aby bola pochopiteľná. Nemusí byť povedaná s úsmevom, aby mala právo existovať. A žena nemusí byť príjemná, aby mala pravdu.

Veľa ľudí je veľmi citlivých na tón, až kým sa nezačne hovoriť o ich vlastnom tóne. Vtedy zrazu ide o slobodu prejavu, humor, úprimnosť, nadhľad, povahu, zlý deň alebo „veď ja som to tak nemyslel“. Zaujímavé, ako rýchlo sa citlivosť objaví vo chvíli, keď má človek niesť následok vlastnej vety, a ako rýchlo zmizne vo chvíli, keď tú vetu púšťa smerom k niekomu inému. Vtedy sa od ženy čaká veľkorysosť. Čítanie medzi riadkami. Kontext. Ochota veriť v lepší úmysel. Ale keď ona odpovie bez obalu, zrazu sa celý svet zaujíma o jemnosť.

Toto nie je náhoda. Je to starý spoločenský mechanizmus v novom oblečení. Ženská príjemnosť často funguje ako neviditeľná infraštruktúra. Drží pohodu, zachraňuje trapasy, reguluje mužské ego, uhladzuje rodinné rozhovory, prekladá agresiu na „on je len taký“, premieňa drzosť na „nešikovný humor“, a keď sa niečo pokazí, ešte aj zvažuje, či náhodou nereagovala prehnane. A keď sa táto infraštruktúra na chvíľu vypne, ľudia sa tvária, že sa zrútil svet. V skutočnosti sa len zrútil komfort, ktorý nikdy nemal byť samozrejmý.

Nechcem byť človek, ktorý trestá každý omyl. To by bolo únavné a úprimne aj dosť neznesiteľné. Ale nechcem byť ani človek, ktorý každému omylu automaticky pripraví mäkké kreslo, čaj a formuláciu, v ktorej sa bude cítiť lepšie než ten, koho sa dotkol. Medzi krutosťou a neustálym zjemňovaním existuje celkom normálny priestor. Volá sa zodpovednosť. A ja by som bola rada, keby sa konečne prestalo tváriť, že zodpovednosť za atmosféru má vždy ten človek, ktorý si dovolil pomenovať problém, nie ten, kto ho priniesol do miestnosti.

Lebo presne tam sa to láme. Nie v tom, či sme milé. Nie v tom, či vieme byť diplomatické. Nie v tom, či máme dosť empatie. Väčšina žien má empatie až príliš, len ju ľudia často zamieňajú za verejnú službu. Lámanie nastáva vo chvíli, keď si človek položí otázku, prečo by mala byť moja empatia vždy rýchlejšia než cudzia sebareflexia. Prečo mám ja hneď rozumieť, odpúšťať, chápať kontext, čítať úmysel a regulovať reakciu, zatiaľ čo druhému stačilo len niečo vypustiť a potom čakať, kto mu to pomôže upratať.

Niektoré veci už jednoducho nechcem upratovať.

Nie preto, že by som bola tvrdá. Skôr preto, že som si začala viac vážiť energiu, ktorú som kedysi míňala na cudzie pohodlie. Tú malú vnútornú prácu, ktorú nikto nevidí: rýchlo vyhodnotiť, či sa oplatí ozvať, ako to povedať, aby to nebolo „moc“, či sa neurazia ostatní, či sa nerozbije atmosféra, či to nebudem musieť potom ešte pol hodiny vysvetľovať, či sa zo mňa nestane tá, ktorá kazí náladu. A keď si človek všimne, koľko energie stojí len to, aby druhí nemuseli cítiť vlastnú neobratnosť, začne mu byť jasné, že to nie je slušnosť. To je práca.

A neplatená, samozrejme. Ako väčšina emocionálnej roboty, ktorú spoločnosť od žien očakáva s úsmevom.

Možno by sme si teda mohli konečne priznať, že veľa vecí, ktoré sa označujú ako ženská nepríjemnosť, je v skutočnosti len koniec automatického servisu. Koniec úsmevu navyše. Koniec prekladania cudzej hlúposti do jemnejšej verzie. Koniec tej malej, neviditeľnej práce, pri ktorej žena zachraňuje atmosféru, aby sa nikto nemusel pozrieť na vlastnú vetu príliš zblízka. A ak toto niekomu pripadá nepríjemné, možno je to v poriadku. Nie každá nepríjemnosť je chyba. Niekedy je to len prvý moment, keď sa pravda prestane ospravedlňovať za to, že neznie ako pozvánka na kávu.

Nie som nepríjemná. Len už nechcem byť mäkké miesto, kam bezpečne dopadne každá cudzia blbosť.