Prestali sme postovať. Nie žiť.

Neprestali sme žiť. Len sme prestali robiť reality show pre stroj, ktorý nás aj tak odporučí medzi reklamu na kolagén a cudziu traumu.

Pamätám si internet, na ktorý sa dávali veci len preto, že existovali. Nie preto, že z nich šiel vytĺcť dosah, identita, positioning alebo „autentický mikrocontent“. Niekto odfotil polievku, lebo bola dobrá. Niekto dal fotku rozmazanej mačky, lebo mačka mala výraz účtovníčky v marci. Niekto napísal, že mu prihoreli zemiaky, a nečakal, že mu pod tým niekto začne vysvetľovať, že zemiaky sú problematické, lebo sú koloniálny import, glykemická pasca a dôkaz, že nemá dosť disciplíny.

Boli sme naivní. Krásne, hlúpo, ľudsky naivní.

Dnes sa aj obyčajná fotka kávy tvári, akoby mala absolvovať výberové konanie. Je dosť estetická? Nie je príliš estetická? Nebude to pôsobiť, že sa snažím? Ale ak sa nesnažím, nebude to vyzerať, že nemám štýl? A čo ak niekto napíše, že pijem kávu z nesprávnej šálky? Čo ak sa objaví človek, ktorý má v bio „kritické myslenie“, ale v praxi to znamená, že príde kritizovať aj teplotu cudzej peny?

Tak radšej nič.

A tým sa podľa mňa začala tá nová, zvláštna éra. Nie koniec života. Nie koniec zážitkov. Nie koniec spoločenskosti. Skôr koniec tej ľahkej, nevinnej chuti ukázať niečo len preto, že to bolo milé, smiešne, čudné alebo naše. Zo zdieľania sa stal výkon. Z feedu sa stal konkurz. Z profilu sa stalo malé PR oddelenie vlastnej existencie, kde človek zároveň hrá klientku, copywriterku, fotografku, social media manažérku, krízovú komunikáciu aj vyhorenú recepčnú, ktorá už tretí deň čaká, kedy jej niekto prinesie kávu.

A najhoršie na tom je, že sa to ani nestalo naraz. Nikto jedného rána neotvoril internet a nepovedal: „Od dnes bude každá tvoja spomienka musieť vyzerať ako slide z brand manuálu.“ Nie. Ono sa to prisúvalo potichu. Najprv trochu filtrov. Potom trochu algoritmov. Potom trochu merania. Potom trochu publika. Potom trochu cudzieho pohľadu. A zrazu človek zistí, že pred postnutím normálnej fotky rozmýšľa, či práve nevydáva verejné stanovisko k svojmu životnému smerovaniu.

Ja nechcem mať ku každému rožku komunikačnú stratégiu. Niekedy je rožok len rožok. Niekedy je káva len káva. Niekedy je rozmazaná fotka len dôkaz, že mám ruky, nie tripod. A niekedy je ticho na profile len ticho, nie „rebranding do súkromnejšej fázy“.

Lenže internet nás naučil, že všetko niečo znamená. Keď postuješ veľa, si attention seeker. Keď postuješ málo, niečo sa deje. Keď postuješ pekne, hráš sa na influencerku. Keď postuješ škaredo, nemáš estetiku. Keď postuješ úprimne, prečo to dávaš na internet? Keď nepostuješ vôbec, prečo máš účet?

Človek by z toho normálne vytvoril excelovskú tabuľku a išiel bývať do lesa.

A možno práve preto sa z internetového života začali vytrácať obyčajní ľudia. Nie úplne. Stále tam sme. Len menej dávame von. Menej spontánne. Menej nečesané. Menej „toto som dnes videla a neviem, čo s tým, tak vám to ukazujem“. Namiesto toho prišli profesionáli. Influenceri, značky, politické emócie, platformové vojny, komentátori všetkého, ľudia s podcastovým tónom aj v statuse o uhorkách, a samozrejme reklamy. Veľa reklám. Reklamy na veci, o ktorých som si ani nestihla uvedomiť, že ich nepotrebujem.

Medzi tým všetkým má obyčajný človek stáť a hovoriť: „Ahojte, dnes som bola vonku a svietilo slnko.“

No jasné. Veľa šťastia, sestra.

Lebo keď sa feed zmení na hlučný trh, kde každý kričí, predáva, vysvetľuje, analyzuje, zarába, bojuje alebo sa necháva algoritmicky prevariť na vývar z vlastnej osobnosti, obyčajný moment začne pôsobiť až nevhodne intímne. Nie preto, že by bol tajný. Ale preto, že je krehký. A krehké veci sa v prostredí permanentného hodnotenia začnú správať ako slimáky pri soľničke. Zalezú.

Myslím, že veľa ľudí neprestalo zdieľať preto, že by nemali čo povedať. Prestali zdieľať preto, že už nechcú, aby každá maličkosť prechádzala cez cudzí žalúdok.

A to je rozdiel.

Kedysi si človek dal na internet fotku z izby a nikto z toho nerobil archeologický výskum psychického stavu. Dnes má človek pocit, že ak ukáže roh stola, nájde sa niekto, kto z toho vyvodí triedny pôvod, politické sklony, hygienické návyky a pravdepodobne aj vzťah k otcovi. Internet sa naučil čítať medzi riadkami tak agresívne, až zabudol čítať riadky. A niekedy tie riadky naozaj hovoria len: „Kúpila som si dobrý chlieb.“

Ale nie. My sme z chleba schopní spraviť diskusiu o kapitalizme, lepku, domácich pekárňach, ženskej práci, agrárnej politike a traume z detstva. Nie že by sa to nedalo. Všetko sa dá. Len niekedy by možno bolo zdravé dovoliť chlebu, aby bol chlieb.

Toto je možno najväčšia únava dnešného zdieľania: človek už nezverejňuje moment, ale vypúšťa materiál do sveta interpretácií. A svet interpretácií má veľa voľného času.

Nie je to len o hejtoch. Hejty sú viditeľné, primitívne, hlučné. Taká tá stará dobrá internetová zoológia: jeden exemplár napíše, že si škaredá, druhý že si namyslená, tretí že by si mala držať hubu, štvrtý že síce nesúhlasí s tým, aby ťa niekto urážal, ale vlastne si si o to koledovala tým tónom. To je nepríjemné, ale aspoň to má tvar. Horšia je tá jemná, všadeprítomná vnútorná cenzúra, ktorá sa do človeka nasťahuje potichu.

To malé: radšej nie.

Radšej nedám fotku, lebo tam vidno neporiadok. Radšej nenapíšem, že mám radosť, lebo to bude pôsobiť detinsky. Radšej nepriznám, že som unavená, lebo z toho bude diagnóza. Radšej neukážem, že som bola šťastná, lebo niekto príde s tým, že inde ľudia trpia. Radšej neukážem telo, lebo sa objavia komentáre. Radšej neukážem tvár, lebo sa objavia screenshoty. Radšej neukážem nič, lebo pokoj je zrazu luxusnejší než pozornosť.

A tak sa internet naplnil obsahom, ale vyprázdnil od normálnej prítomnosti.

To je krásne absurdné. Nikdy sme nemali viac platforiem, viac nástrojov, viac možností publikovať, viac filtrov, viac formátov, viac aplikácií, viac malých tlačidiel s pluskom. A predsa má veľa ľudí menšiu chuť ukázať obyčajný deň než kedysi, keď fotka z mobilu vyzerala ako dôkaz z kamerového systému v potravinách.

Možno preto, že vtedy sme nepostovali pre výkon. Postovali sme preto, že niečo bolo. A dnes sa od každého „niečo bolo“ očakáva, že bude mať kontext, estetiku, správny timing a dostatočne jasný vzťah k osobnej značke.

Osobná značka je mimochodom jedno z najhorších slovných spojení, aké sme si dobrovoľne pustili do života. Človek nie je jogurt. Nemusí mať konzistentný vizuál, poslanie, tón komunikácie a „hodnotovú ponuku“. Niekedy môže byť v pondelok múdra, v utorok smiešna, v stredu protivná, vo štvrtok rozcitlivená a v piatok len bytosť, ktorá potrebuje zjesť niečo teplé a nerozprávať sa s nikým, kto používa slovo „growth“.

Ale platformy nás tlačia k zrozumiteľnosti. Nie k pravde, skôr k zrozumiteľnosti pre stroj. Aby bolo jasné, čo sme. Kam nás zaradiť. Komu nás ukázať. S čím nás spojiť. Aký segment. Aký záujem. Aký tón. Aká kategória. Aká pravdepodobnosť kliknutia.

A človek, ktorý je zložitý, zrazu cíti, že na internete musí byť jednoduchší. Nie hlúpejší. Len jednoduchší. Čitateľnejší. Predvídateľnejší. Lepšie baliteľný.

Tak si povie: nie.

Nie ako veľké gesto. Nie ako manifest. Nie ako „odchádzam zo sociálnych sietí, nájdete ma v lese, kde budem komunikovať s machom“. Skôr také tiché, každodenné nie. Nepostnem. Neodfotím. Neotvorím to. Nenechám si z bežného momentu urobiť verejný materiál. Neponúknem svoju náladu platforme, ktorá ju premení na reklamnú plochu.

A áno, možno tým niečo mizne. Miznú malé okná do životov iných ľudí. Mizne tá nevinne špinavá sociálnosť internetu, kde človek videl cudziu večeru, cudzie topánky v predsieni, cudzieho psa po kúpaní, cudzie nervy pred skúškou, cudziu radosť z lacného nálezu v sekáči. Mizne ten zvláštny pocit, že ľudia na internete nie sú iba názory, ale aj bytosti s neumytým hrnčekom pri posteli.

Lenže možno to nezmizlo preto, že sme sa stali nudnejšími. Možno sme sa stali opatrnejšími.

A opatrnosť sa často mylne číta ako chlad. Lenže niekedy je to len sebaobrana. Keď sa verejný priestor začne správať ako miestnosť plná ľudí, ktorí čakajú, kedy sa potkneš, začneš chodiť pomalšie. Keď sa z každého výdychu dá spraviť obsah pre niekoho cudzieho, začneš dýchať viac doma. Keď sa tvoja prítomnosť dá screenshotnúť, vytrhnúť, poslať ďalej, komentovať, zosmiešniť alebo algoritmicky zaradiť medzi cudzie vojny, začneš si vyberať, komu ju dáš.

Nie je to smutné úplne. Je v tom aj zdravý kus dospelosti. Možno sme si jednoducho uvedomili, že nie všetko, čo je zdieľateľné, si zaslúži byť zdieľané. Že sú momenty, ktoré nepotrebujú publikum, aby boli skutočné. Že káva chutí aj bez story. Že prechádzka existuje aj bez geotagu. Že priateľstvo nie je menej hlboké, keď z neho nie je fotogaléria. Že človek môže mať krásny deň a nepodať o tom hlásenie centrálnej komisii feedu.

Znie to banálne, ale pre generáciu, ktorá si zvykla overovať vlastnú existenciu cez spätnú väzbu, je to vlastne dosť radikálne.

A pritom nejde o to prestať postovať navždy. Ja nechcem internet bez ľudí. Nechcem feed, kde ostanú len značky, politici, provokatéri, profesionálni optimisti, profesionálni cynici a jeden chlap, ktorý má potrebu pod každým ženským názorom zanechať komentár dlhší než jeho emocionálna výbava. To by bola digitálna dystopia so slabým Wi-Fi.

Ja chcem internet, kde sa dá znova existovať bez toho, aby z toho musel byť projekt.

Kde môžem niečo ukázať a nemusím tým nič dokazovať. Kde môžem byť ticho a nemusí to byť signál. Kde môžem byť viditeľná bez toho, aby si niekto myslel, že som sa tým automaticky prihlásila do verejného výberového konania na cudzie hodnotenie. Kde sa dá napísať „dnes som unavená“ a nie je z toho ani diagnóza, ani obsahová stratégia, ani pozvánka na mužské vysvetlenie sveta.

Možno je budúcnosť zdieľania menšia. Menej veľkých feedov, viac malých priestorov. Menej všetkým, viac niekomu. Menej „pozrite sa na mňa“, viac „toto nechcem stratiť“. Menej výkladu, viac kuchynského stola. Menej permanentnej dostupnosti, viac dverí, na ktoré sa dá zaklopať.

A možno práve preto ma čoraz viac zaujímajú vlastné weby, vlastné poznámky, malé publikačné vrstvy, miesta mimo hlavného hluku. Nie preto, že by som chcela utiecť z internetu. Skôr preto, že nechcem bývať uprostred obchodného centra a tváriť sa, že to je domov. Platformy môžu byť námestie, kaviareň, chodba, terasa, občas aj krčma, kde sa z ničoho nič strhne debata o všetkom. Ale domov by mal byť niekde inde.

Domov je miesto, kde nemusím stále performovať vstup.

A možno toto je skutočný koniec éry zdieľania: nie že sme prestali dávať veci von, ale že sme začali rozlišovať, čo ešte patrí von a čo už patrí späť k nám. Že sme si uvedomili, že život nemá byť nepretržitý livestream s občasným mentálnym kolapsom v komentároch. Že aj keď je internet dobrý sluha, je to veľmi otravný spolubývajúci. Taký, čo ti zje jogurt, prečíta denník a potom ti navrhne optimalizovať rannú rutinu.

Nie, ďakujem.

Ja si nechám niektoré veci pre seba. Nie zo strachu. Z úcty. K sebe, k ľuďom okolo mňa, k momentom, ktoré by sa rozpadli, keby som ich príliš rýchlo premenila na obsah.

A keď niečo zdieľam, chcem, aby to bolo preto, že to má zmysel. Nie preto, že feed vyzerá hladný.

Lebo možno sme neprestali postovať preto, že nemáme čo ukázať. Možno práve naopak. Možno konečne máme čo chrániť.

A úprimne? Po rokoch internetu, ktorý z každej omrvinky robí dátový bod, je aj obyčajné „toto si nechám“ celkom pekná forma slobody.