Ešte neviem, a to je v poriadku

Veľký internet nás naučil zvláštnu predstavu dospelosti: že zrelý človek má mať názor rýchlo. Vidí udalosť, zachytí tón, prečíta pár viet, vycíti smer vetra a okamžite vie, kam sa zaradiť. Kto váha, pôsobí podozrivo. Kto povie „ešte neviem“, znie akoby sa vyhýbal. Kto mlčí, môže byť veľmi rýchlo obvinený z ľahostajnosti, zbabelosti alebo nedostatku správnej citlivosti.

Lenže rýchlosť nie je to isté čo jasnosť.

Niekedy je rýchlosť len panika v lepšom oblečení. Niekedy je prvý názor iba požičaná istota. Niekedy si človek myslí, že rozmýšľa, ale v skutočnosti iba opakuje emocionálnu teplotu miestnosti, v ktorej sa práve ocitol. A keď je tou miestnosťou feed, je dosť možné, že teplota bude príliš vysoká na presnosť.

Nie všetko, čo sa tvári urgentne, si zaslúži okamžitý vstup do nášho vnútra. Nie každá otázka položená nahlas je otázka položená dobre. Nie každý verejný tlak je morálna výzva. Niekedy je to iba hluk, ktorý sa naučil používať jazyk naliehavosti.

A preto je veta „ešte neviem“ oveľa dôležitejšia, než sa zdá.

Nie je to prázdna veta. Nie vždy. Môže byť veľmi presná. Znamená: nemám dosť informácií. Znamená: nechcem si požičať cudziu istotu len preto, aby som pôsobila pripravená. Znamená: odmietam zameniť reakciu za myslenie. Znamená: nie som ochotná urobiť zo svojej neistoty verejný výkon.

V kultúre, ktorá odmeňuje okamžité stanoviská, je to malá forma sebaúcty.

Samozrejme, existuje aj falošné „neviem“. Existuje pohodlná neutralita. Existuje ticho, ktoré nie je práca, ale únik. Existuje opatrnosť, ktorá je v skutočnosti strach pomenovať jasnú vec. Niektoré situácie nepotrebujú večné váhanie. Niektoré nespravodlivosti sú dostatočne zrejmé. Niektoré hranice treba vysloviť rýchlo, najmä keď ide o bezpečie, dôstojnosť alebo základnú ľudskosť.

Toto nie je obhajoba zbabelosti. Je to obhajoba času medzi podnetom a postojom.

Toho krátkeho, krehkého, čoraz vzácnejšieho priestoru, v ktorom človek ešte nemusí byť hotovou verziou seba. V ktorom smie čítať. Počúvať. Všímať si, čo sa v ňom deje. Rozlišovať medzi faktom a tónom, medzi tým, čo si naozaj myslí, a tým, čo sa od neho práve očakáva. Medzi vlastným svedomím a cudzo riadenou nervozitou.

Online prostredie neznáša tento priestor. Je príliš pomalý. Príliš málo výkonný. Ťažko sa speňaží veta: „Potrebujem ešte deň.“ Ťažko sa algoritmicky odmení človek, ktorý nepridá jasné za alebo proti, ale iba povie: „Zatiaľ zbieram súvislosti.“ Medzistavy sú pre veľký internet nepraktické. Nedajú sa ľahko zaradiť, zdieľať, napadnúť ani použiť ako signál príslušnosti.

Internet chce, aby sme boli čitateľní hneď. Za alebo proti. Pobúrení alebo nadšení. Informovaní alebo ignorantskí. Odvážni alebo problematickí. Na správnej strane alebo na tej zlej. Medzi tým akoby nebolo nič. Lenže práve medzi tým sa často deje myslenie. Nie v hotovom postoji, ale v pomalom skladaní. Nie v prvej reakcii, ale v návrate k nej. Nie v tom, čo človek povie, keď je zatlačený do kúta, ale v tom, čo dokáže povedať, keď prestane cítiť povinnosť okamžite sa zachrániť pred cudzím výkladom.

Mať názor je niekedy jednoduchšie než priznať, že ho ešte nemáme.

Názor dáva tvar. Stabilizuje. Povie nám, kto sme, kam patríme, kto sú naši a kto sú tí druhí. Človek s názorom pôsobí pevnejšie než človek v procese. Neistota je nepohodlná, lebo nás necháva bez hotovej polohy. Sme horšie použiteľní pre skupinu, horšie čitateľní pre publikum, horšie zaraditeľní do cudzieho príbehu.

Ale práve preto môže byť neistota úprimnejšia.

Nie tá nekonečná, alibistická, pohodlná neistota, ktorá sa nikdy nechce ničoho dotknúť. Myslím tú poctivú neistotu, ktorá vie, že prvá reakcia nie je vždy pravda. Tú, ktorá si nechce vyrobiť stanovisko iba preto, že sa bojí vyzerať pomaly. Tú, ktorá chápe, že vnútorná presnosť niekedy potrebuje viac času než verejná scéna povoľuje.

Veľa najhorších názorov nevzniká z hlúposti. Vzniká z netrpezlivosti.

Niečo pocítime a okamžite tomu dáme meno. Niečo nás podráždi a hneď to premeníme na princíp. Niečo v nás vyvolá strach a my tomu dáme ideologickú podobu, aby to vyzeralo ušľachtilejšie. Potom to napíšeme verejne. A keď už sme to napísali verejne, začneme to brániť nie preto, že je to pravdivé, ale preto, že je to naše.

Takto sa človek môže stať rukojemníkom vlastnej prvej reakcie.

V tom je nebezpečenstvo okamžitých názorov. Nielen v tom, že môžu byť nepresné, ale v tom, že nás príliš skoro zamknú. Verejná veta má zvláštnu gravitáciu. Keď ju raz vypustíme, začne nás ťahať k sebe. Zrazu nie je jednoduché povedať: mýlila som sa. Zmenila som pohľad. Nevedela som dosť. Reagovala som z únavy. Prevzala som tón, ktorý nebol môj. Myslela som si, že mám jasno, ale mala som len reflex.

Preto môže byť „ešte neviem“ aj ochrana pred budúcim sebazradením.

Nie preto, že by sme nikdy nemali zaujať postoj. Ale preto, že nie každý postoj musí byť vyrobený v horúcej miestnosti. Niektoré veci treba nechať vychladnúť, aby sa ukázal ich skutočný tvar. Hnev môže byť presný, ale môže byť aj slepý. Empatia môže byť krásna, ale môže byť aj manipulatívne nasmerovaná. Súhlas môže byť statočný, ale môže byť aj len túžba patriť. Nesúhlas môže byť pravdivý, ale môže byť aj obyčajná potreba odlíšiť sa.

Čas tieto veci nevymaže, ale často ich odhalí.

A práve čas je to, čo nám dnes chýba najviac. Nie informácie. Tých máme priveľa. Chýba nám čas, v ktorom informácie prestanú byť iba podnetmi. Čas, v ktorom sa z nich môže stať porozumenie. Čas, v ktorom sa naše telo upokojí natoľko, aby sme vedeli, či reagujeme na vec, alebo na spôsob, akým nám bola podaná.

Nie každá verejná panika musí prejsť cez naše telo.

To neznamená, že máme byť odpojení. Neznamená to žiť bez zodpovednosti, bez záujmu, bez solidarity. Znamená to len, že vnútro človeka nie je verejný terminál pre každú naliehavú správu. Nie sme povinní vpustiť do seba každú horúčku dňa v tej istej intenzite, v akej nám bola doručená. Nie sme povinní reagovať na cudzie tempo len preto, že prišlo s veľkými písmenami.

Hlučnosť nie je morálny argument.

Toto si musím pripomínať často. Lebo hluk sa rád tvári ako dôležitosť. Čím viac ľudí o niečom hovorí, tým ľahšie sa zdá, že každý slušný človek musí hovoriť tiež. Čím ostrejší je tón, tým väčšia je hanba zostať ticho. Lenže davová intenzita nie je automaticky pravda. Niekedy je to len kolektívny spôsob, ako nikto nemusí zostať s vlastnou neistotou osamote.

A možno práve preto ľudia tak neznášajú cudzie „ešte neviem“.

Lebo im pripomína, že aj oni možno nevedia. Že aj ich istota je možno čerstvá, nedovarená, požičaná, viac sociálna než premyslená. Človek, ktorý odmietne okamžite zaujať pozíciu, narúša spoločný rytmus. Neodmieta len názor. Odmieta tempo. A tempo je dnes často silnejšie než obsah.

Zvlášť ženy poznajú tlak byť rýchlo emočne dostupné. Pochopiť. Zareagovať. Upokojiť. Vyjadriť sa. Udržať atmosféru. Nebyť príliš chladná, ale ani príliš dramatická. Nebyť ticho, ale ani nehovoriť nesprávnym tónom. Byť citlivá, ale nie precitlivená. Byť jasná, ale nie ostrá. Byť prítomná, ale nie náročná.

V takom svete je veta „ešte neviem“ aj hranica. Nie voči téme. Voči nároku. Voči predstave, že moja vnútorná práca má byť okamžite dostupná ako služba. Voči ľuďom, ktorí nechcú môj názor preto, aby so mnou premýšľali, ale preto, aby ma mohli zaradiť. Voči otázkam, ktoré sa nepýtajú, ale testujú. Voči konverzáciám, v ktorých odpoveď slúži skôr ako dôkaz príslušnosti než začiatok porozumenia.

Nie každý má právo dostať môj názor na požiadanie.

Nie preto, že by som chcela byť tajomná. Ale preto, že myslenie nie je automat. Nie som povinná vydať hotový postoj len preto, že niekto potrebuje rýchle potvrdenie, kam ma zaradiť. Nie som povinná premeniť nehotovú vnútornú prácu na verejný materiál. Nie som povinná predstierať jasnosť, aby sa niekto iný cítil pohodlnejšie vo svojej potrebe súdu.

To je možno jadro celej veci: nechcem predstierať jasnosť.

Radšej pomalšie dôjsť k niečomu pravdivejšiemu, než rýchlo vyzerať pripravená. Radšej si nechať otázku otvorenú, než ju zavrieť prvým dostupným sloganom. Radšej povedať „zatiaľ neviem“, než zo seba vyrobiť malú verejnú verziu istoty, ktorá sa mi o týždeň bude zdať cudzia.

Nie je to pohodlné. Nemať názor hneď znamená vydržať nepohodlie. Vlastné aj cudzie. Znamená to neunáhliť sa len preto, aby napätie zmizlo. Znamená to priznať, že niektoré veci sú ešte rozmazané. Že potrebujem viac než dojem. Že ma zaujíma rozdiel medzi tým, čo je pravda, a tým, čo iba znie správne v správnej miestnosti.

A áno, niekedy sa aj tak pomýlim.

Pomalosť nezaručuje múdrosť. Čas sám o sebe nikoho neurobí presným. Dá sa váhať hlúpo, zbabelo, pohodlne aj donekonečna. Ale bez času je presnosť ešte ťažšia. Bez priestoru medzi podnetom a postojom sa z nás stávajú len dobre trénované reakčné systémy. A ja nechcem byť iba reakčný systém s pekne formulovanými vetami.

Chcem mať vnútorný archív, nie iba reflex.

Chcem si pamätať, čo som si myslela, ale aj prečo som si to myslela. Chcem mať právo zmeniť názor bez toho, aby to bola hanba. Chcem vedieť rozlíšiť, ktoré moje istoty sú skutočne moje a ktoré som iba zdedila z atmosféry. Chcem si ponechať možnosť čítať dlhšie, počúvať lepšie, hovoriť neskôr a menej sa báť, že pomalosť bude vyzerať ako slabosť.

Pomalosť nie je pasivita. Je to spôsob, ako nenechať cudzie tempo rozhodovať o vlastnej presnosti.

Niektoré veci treba povedať hneď. Niektoré hranice treba vysloviť bez dlhého filozofovania. Niektoré situácie sú jasné natoľko, že ďalšie váhanie by už nebolo múdrosťou, ale únikom. Ale veľa vecí, ktoré sa na nás valia ako morálne núdzové stavy, sú v skutočnosti len hlučné. A hlučnosť si nesmieme mýliť s povinnosťou.

Možno nepotrebujeme menej názorov. Možno potrebujeme menej okamžitých názorov, ktoré vznikli len preto, že ticho začalo byť sociálne nebezpečné.

Potrebujeme viac ľudí, ktorí vedia povedať: čítam. Počúvam. Rozmýšľam. Ešte som nedošla. Nie ako výhovorku. Ako disciplínu. Ako odmietnutie premeniť každú prvú emóciu na verejný postoj. Ako dôveru, že hodnota človeka nestojí na tom, ako rýchlo dokáže vyzerať rozhodnuto.

Nemať názor hneď znamená zachovať si možnosť lepšieho názoru neskôr.

A to je podľa mňa podceňovaná forma slobody. Nie sloboda nevedieť navždy. Nie sloboda byť ľahostajná. Ale sloboda nenechať sa vyrobiť cudzou rýchlosťou. Sloboda nevpustiť do svojho vnútra každú paniku len preto, že prišla oblečená ako výzva. Sloboda neprekladať vlastnú nehotovosť do performatívnej istoty.

Ešte neviem.

Niekedy je to najpoctivejšia veta, ktorú mám.

A to je v poriadku.