Keď veta chvíľu počká

Pauza nie je opustenie. Pauza nie je lenivosť. Pauza je miesto medzi tónmi, vďaka ktorému hudba vôbec drží pokope.

Aj moja babka by mi na to povedala: ani organista na choruse nehrá stále v jednom kuse.

A ja by som ju, samozrejme, najprv opravila. Povedala by som jej, že „chorus“ sa takto nesklonuje, lebo niekde vo mne stále žije tá malá puntičkárka, ktorá sa chytá slov ako zábradlia. Tá, ktorá si myslí, že keď bude veta presná, možno bude presnejší aj život. Tá, ktorá vie byť unavená, smutná, rozhádzaná, ale aj tak si všimne nesprávny pád, divné slovo, pokrivený rytmus a čiarku, ktorá tam možno nemá byť.

Lenže keby som babku opravila, už by sa to nerýmovalo. A keby sa to nerýmovalo, možno by z tej vety vypadlo presne to, prečo si ju pamätám. Tá domáca krivosť. Tá kuchynská múdrosť. Ten spôsob, akým staršie ženy vedia povedať pravdu bez toho, aby ju balili do veľkých pojmov. Nemusia povedať „potrebuješ rešpektovať svoje limity“ alebo „tvoje telo ti signalizuje preťaženie“. Povedia len, že ani organista na choruse nehrá stále v jednom kuse, a zrazu je v tom celý systém práce, oddychu, služby, hudby, tela aj obyčajného zdravého rozumu.

Nie o gramatike som však chcela písať. Aj keď pri mne sa aj gramatika vie stať zadnými dverami k vlastnej únave.

Chcela som povedať, že som si vypýtala pauzu.

Nie veľkolepo. Nie s dramatickým oznámením, že odchádzam hľadať samu seba niekam na koniec sveta, kde budem bosá chodiť po pláži, piť vodu s citrónom a tváriť sa, že som pochopila vesmír. Nie tak. Skôr potichu. Takmer previnilo. Ako keby aj môj oddych musel byť slušný, nenápadný, úsporný, dobre vychovaný a čo najmenej obťažujúci. Ako keby som sa zaň mala dopredu ospravedlniť, hoci som neurobila nič iné, len som prestala vládať rytmus, ktorý som si sama nasadila na plecia.

A práve to je na tom najzvláštnejšie. Nikto ma nenútil. Nikto nestál za mnou a nepočítal, koľko viet som napísala, koľko textov som zo seba dostala, koľkokrát som bola prítomná, vtipná, hlboká, použiteľná, pripravená, formulujúca a schopná premeniť aj obyčajnú vnútornú únavu na niečo, čo má názov, tvar a možno aj pointu.

To som si urobila sama.

Potichu, dôsledne, skoro nežne vo svojej vlastnej krutosti. Nastavila som sa na tempo, ktoré najprv vyzeralo ako disciplína. Potom ako rast. Potom ako dôkaz, že to myslím vážne. Potom ako malá osobná výzva. Potom ako zvyk. A až neskôr som si všimla, že v tom začínam strácať dych.

Takéto veci sa dejú nenápadne. Človek si predsa nepovie: od dnes sa budem pomaly vyčerpávať tým, čo mám rada. To by bolo príliš očividné, a teda by sa proti tomu dalo brániť. Skôr si povie: ešte jeden text. Ešte jeden nápad. Ešte tento týždeň. Ešte dnes večer. Ešte ráno, keď bude hlava čistejšia. Ešte niečo malé. Ešte niečo krátke. Ešte niečo, aby som nevypadla z rytmu.

A potom zrazu zistí, že rytmus, ktorý mal niesť ju, začala niesť ona.

Pritom ma písanie baví. Naozaj. Neodišla zo mňa láska k slovám. Nestratila som chuť skladať myšlienky do viet, hľadať presný tvar pre niečo, čo sa predtým len nejasne hýbalo pod kožou. Veď sa o to snažím celý rok. Sadám si k textom aj v dňoch, keď by som najradšej len pozerala z okna a nechala svet, nech si na chvíľu poradí bezo mňa. Učím sa pravidelnosti. Učím sa dôverovať vlastnému hlasu. Učím sa nebáť toho, že niečo poviem nahlas a ono to zostane stáť vo svete bezo mňa, bez toho, aby som ho musela stále držať za ruku a vysvetľovať, čo som tým myslela.

Mám rada písanie práve preto, že je to zvláštny druh návratu. K sebe, k svetu, k veciam, ktoré sa v bežnom dni nedajú povedať medzi dverami. Mám rada, keď sa veta podarí. Keď sa trafí do miesta, ktoré dovtedy nemalo meno. Keď si uvedomím, že niečo vo mne nebolo chaosom, len ešte nemalo štruktúru. Mám rada ten moment, keď text prestane byť iba súborom viet a začne dýchať ako niečo vlastné.

Lenže aj dobré veci spotrebúvajú silu.

To je veta, ktorú si človek nerád priznáva, lebo kazí jednoduché rozdelenie sveta. Zlé veci nás vyčerpávajú, dobré veci nás napĺňajú. Práca berie, vášeň dáva. Povinnosť unavuje, radosť lieči. Lenže život nie je taký čistý. Aj to, čo milujeme, od nás niečo chce. Aj radosť má svoju váhu. Aj tvorba, ktorá nás drží pri živote, potrebuje z čoho žiť.

A niekedy si človek pomýli vernosť s vyčerpaním.

Myslela som si, že ak chcem byť konzistentná, musím ísť ďalej aj vtedy, keď mi vnútri blikajú všetky kontrolky. Že ak chcem, aby ma vlastná tvorba niesla, nesmiem ju pustiť ani na chvíľu z rúk. Že keď spomalím, stratím niť. Že keď si oddýchnem, niečo sa rozpadne. Že ak na chvíľu stíchnem, moje miesto zarastie trávou a ja sa potom budem musieť vracať ako niekto, kto zmeškal vlastný život.

Lenže konzistentnosť nie je to isté ako nepretržitý výkon. Pravidelnosť nie je dôkaz lásky, ak si pri nej človek prestane všímať, že už nejde z plnosti, ale zo strachu. Disciplína je krásna, keď slúži životu. Keď mu dáva tvar, oporu, rytmus. Keď pomáha prekonať lenivosť, chaos alebo chvíľkové pochybnosti. Ale disciplína sa vie veľmi rýchlo prezliecť za bič. A najnebezpečnejší bič je ten, ktorý si človek upletie sám, lebo potom sa ešte presviedča, že je to vlastne dôkaz charakteru.

Aj vlastnoručne vyrobený bič je stále bič.

Možno má krajšiu rukoväť. Možno je upletený z ambície, radosti, nádeje, zodpovednosti a túžby konečne niečo budovať. Možno nevyzerá kruto. Možno dokonca vyzerá vznešene. Ale keď človeka poháňa cez hranicu dychu, keď mu nedovolí zastaviť sa bez viny, keď z každej pauzy urobí malé morálne zlyhanie, stále je to bič.

A ja som si uvedomila, že nechcem z písania urobiť ďalšiu miestnosť, v ktorej musím byť dobrá.

Už aj tak je v živote dosť miestností, kde má človek podávať výkon. Byť použiteľný. Byť príjemný. Byť rýchly. Byť schopný. Byť zaujímavý, ale nie príliš náročný. Byť citlivý, ale nie rozbitý. Byť produktívny, ale stále ľudský. Byť prítomný, ale neotravovať. Byť autentický, ale v čitateľnej, estetickej a dobre stráviteľnej forme.

Nechcem, aby sa aj písanie stalo takouto miestnosťou. Miestom, kam prídem s čiapkou v ruke a poviem: pozrite, ešte stále viem. Ešte stále mám čo dať. Ešte stále som dosť. Ešte stále sa viem premeniť na text.

Písanie pre mňa nemá byť ďalší dôkaz hodnoty. Nemá byť výrobná linka na zmysel. Nemá byť obsahová verzia toho starého vnútorného tlaku, že človek si musí zaslúžiť vlastné miesto tým, že bude stále niečo prinášať. Chcem písať z miesta, ktoré ešte dýcha. Z miesta, kde sa veta narodí preto, že má kam prísť, nie preto, že ju zo seba vytlačím zo strachu.

Lebo telo nie je nekonečná batéria. Duša nie je výrobná linka. A hlas, ktorý miluje písanie, nemôže stále spievať bez toho, aby občas nezachrípol.

Vieme to všetci. Teoreticky. Vieme to povedať iným ľuďom veľmi pekne. Keď je unavená kamarátka, sme múdre ako malé domáce terapeutky. Povieme jej, nech si oddýchne. Že nemusí všetko zvládať. Že svet počká. Že jej hodnota nestojí na výkone. Že pauza je normálna. Že predsa nie je stroj.

Ale keď príde rad na nás, zrazu začneme vyjednávať.

Ešte dnes. Ešte toto. Ešte kúsok. Ešte vydržím. Ešte nech to nezostane rozrobené. Ešte nech nevypadnem z tempa. Ešte nech nie je ticho príliš dlhé. Ešte nech si nikto nevšimne, že nevládzem.

Ako keby únava bola niečo, čo treba upratať skôr, než príde návšteva.

Lenže únava nie je neporiadok. Únava je informácia. Niekedy veľmi jednoduchá, až nepríjemne nepoetická: spomaľ. Sadni si. Napi sa vody. Neodpovedaj hneď. Nepremeň všetko na vetu. Nechaj niečo len tak byť. Nie každá vnútorná udalosť musí dostať textovú podobu. Nie každý pohyb v duši musí byť okamžite spracovaný, zdieľaný, pomenovaný, zabalený a položený niekam, kde sa naň dá reagovať.

Toto sa učím veľmi pomaly. Možno až trápne pomaly, vzhľadom na to, koľkokrát som už podobnú múdrosť vedela napísať pre niekoho iného. Učím sa, že nemusím byť zajacik Duracell v sukni, stále pripravená ísť, dávať, formulovať, premieňať každý vnútorný pohyb na obsah. Učím sa, že hodnota môjho písania nestojí na tom, či zo seba viem vytiahnuť ďalší text aj vtedy, keď som vysušená až na kosť.

Učím sa, že tvorba nie je len úroda.

Je to aj pôda.

A pôda potrebuje dážď, ticho, sezóny, v ktorých navonok nič nevidno. Potrebuje chvíle, keď človek neukazuje klasy, plody, kvety ani výsledky. Keď sa všetko dôležité deje pod povrchom a zvonka to vyzerá ako nič. Lenže práve to nič býva niekedy najpracovitejšia časť celého procesu. Pôda, ktorá stále len vydáva, sa raz vyčerpá. Aj keby bola najúrodnejšia na svete.

Možno som sa bála, že keď na chvíľu stíchnem, zmiznem.

Nie celkom. Nie fyzicky. Ale v tom zvláštnom digitálnom zmysle, v ktorom sa existencia meria tým, kedy si bola naposledy prítomná. Kedy si niečo napísala. Kedy si sa ozvala. Kedy si ukázala, že ešte stále myslíš, cítiš, pozoruješ, komentuješ, reaguješ. Kedy si svetu pripomenula, že tu si.

Online priestor má hlad. Nie vždy zlý, nie vždy krutý, ale vytrvalý. Má rád rytmus. Má rád častú prítomnosť. Má rád ľudí, ktorí sa pravidelne vracajú so slovami v rukách. A ak si človek nedá pozor, začne si mýliť vlastnú kontinuitu s tým, či ho feed ešte rozpoznáva. Či si ho ľudia ešte pamätajú. Či jeho hlas ešte niekde svieti. Či medzi ním a svetom ešte drží tá tenká niť.

Lenže hlas sa nestráca tichom. Niekedy sa v ňom práve vracia k sebe.

Nie každé stíchnutie je zmiznutie. Niekedy je to len zatvorenie dverí na chvíľu, aby sa dalo vyvetrať. Niekedy je to odmietnutie premeniť vlastný vnútorný život na nepretržitú dodávku materiálu. Niekedy je to veľmi tichá forma vernosti. Nie publiku, nie algoritmu, nie predstave, že musím byť stále viditeľná, ale tomu miestu vo mne, z ktorého ešte vôbec môže prísť niečo pravdivé.

A práve tu sa mi vracia tá veta.

Ani organista na choruse nehrá stále v jednom kuse.

Možno je v nej presne tá neha, ktorú som si nevedela dať sama. Pretože ona nehovorí, že hudba nemá zmysel. Nehovorí, že nemám hrať. Nehovorí, že snaha je smiešna. Nehovorí, že tvorba je zbytočná. Hovorí len, že ani ten, kto má hrať, nehrá bez prestávky. Ani ten, kto vie, čo robí, nemôže držať ruky na klávesoch stále. Aj hudba má telo. Aj hudba má dych. Aj hudba potrebuje miesto medzi tónmi.

A možno práve miesto medzi tónmi rozhoduje o tom, či z hudby bude melódia alebo len hluk.

Pauza nie je opustenie. Pauza nie je lenivosť. Pauza nie je dôkaz, že mi na tom nezáleží. Je to súčasť rytmu. Nádych pred vetou. Ticho, ktoré nie je prázdne, len prestalo dokazovať svoju hodnotu hlukom. Je to chvíľa, keď sa človek prestane tlačiť dopredu, aby vôbec zistil, kam vlastne ide.

Nie je to jednoduché. Aspoň pre mňa nie. Ja viem byť veľmi presvedčivá, keď si mám vysvetliť, prečo ešte nemôžem oddychovať. Viem si zodpovednosť obliecť tak pekne, že vyzerá ako čnosť. Viem si tlak pomenovať ako pravidelnosť. Viem si strach zo zastavenia vysvetliť ako vernosť tomu, čo budujem. Viem byť k sebe prísna takým tichým spôsobom, ktorý si dlho nikto nevšimne, lebo zvonka to vyzerá ako disciplína.

Ale už nechcem, aby každá moja dobrá vec musela prejsť cez rovnakú malú továreň na výkon. Nechcem, aby sa mi z radosti stával dôkaz. Nechcem sa jedného dňa pozrieť na písanie a cítiť k nemu únavu nie preto, že by ma prestalo baviť, ale preto, že som ho prinútila niesť viac, než malo.

Takže áno, vypýtala som si pauzu.

Nie preto, že by som prestala chcieť. Ale preto, že chcem pokračovať bez toho, aby som sa pri tom rozbila. Nie preto, že by som stratila niť. Ale preto, že nechcem, aby sa mi niť zarezala do rúk. Nie preto, že by hudba skončila. Ale preto, že aj hudba potrebuje nádych, ak má zostať hudbou.

Možno sa vrátim rýchlo. Možno pomaly. Možno inak. Možno s menším tlakom na to, aby každá myšlienka hneď niesla celý dom. Možno si dovolím niektoré veci nechať dozrieť bez toho, aby som ich okamžite oberala. Možno sa naučím, že ticho nie je prázdne miesto v kalendári, ale súčasť vlastnej kontinuity.

A možno je to celé jednoduchšie, než si priznávam.

Možno tá veta mala pravdu od začiatku. Ani organista na choruse nehrá stále v jednom kuse. A keď na chvíľu prestane, neznamená to, že hudba skončila. Znamená to len, že aj hudba má telo. Aj hudba potrebuje nádych. Aj hudba vie, že ticho nie je koniec, ale spôsob, ako sa znovu vrátiť k tónu.

A to som celá ja. Idem tu do toho zapliesť babku, rodinnú múdrosť, kuchynské pravdy a celé dejiny ženského oddychu, aby mi nakoniec doplo, že ten výrok vlastne vôbec nemám od babky.

Povedal to Kuko z Horkýže.