Technológia ma nerobí menej ľudskou

Nemám povinnosť zverejňovať svoju najmenej lichotivú verziu, aby som pôsobila úprimne.

Len nedávno mi bolo trochu vyčítané, že som si dovolila používať nástroje umelej inteligencie. Nie úplne kruto, skôr tým tichým moralizujúcim tónom, ktorý sa vie dostať pod kožu ešte viac, pretože sa netvári ako útok. Tvári sa ako starosť o čistotu, pravosť a o to, či som náhodou neprekročila nejakú neviditeľnú hranicu medzi poctivou snahou a podvádzaním, medzi tvorivosťou a pomocou, medzi vlastným hlasom a niečím, čo ho vraj kazí len tým, že sa k nemu priblíži niečo nové.

A áno, používam tieto nástroje. Prispôsobila som sa rýchlo. Netajím sa tým. Patrím ku generácii, ktorá sa naučila fungovať s novými systémami takmer inštinktívne, možno niekedy až príliš rýchlo, možno niekedy bez dostatočného smútku za tým, čo sa popritom stráca. Ale klamala by som, keby som predstierala, že pred touto technológiou každý deň stojím s trasúcimi sa rukami a pýtam sa, či sa jej smiem dotknúť. Je súčasťou môjho života. Pomáha mi triediť, porovnávať, prekladať, skúšať, predstavovať si, pýtať sa, začínať.

Pre mňa to nie je priznanie viny. Je to realita, v ktorej už normálne fungujem.

Zvláštne mi príde skôr to, ako často si ľudia mýlia odpor s integritou. Akoby odmietnuť nástroj automaticky znamenalo byť hlbší, morálnejší, skutočnejší. Akoby pomalosť sama osebe bola dôkazom duše. Opatrnosti rozumiem. Opatrnosť rešpektujem. Ale nerešpektujem strach, keď sa prezlečie za nadradenosť. Je rozdiel medzi tým, keď chránime niečo hodnotné, a tým, keď sa kŕčovito držíme známeho len preto, že nové nás zneisťuje.

Každá generácia stála na okraji nejakého nového vynálezu a s veľkou vážnosťou oznamovala koniec niečoho posvätného. Fotografia mala zabiť maľbu. Film mal znehodnotiť divadlo. Televízia mala zničiť myseľ. Internet mal zabiť knihy, pamäť, pozornosť, súkromie, jazyk, detstvo. A áno, možno niektoré z tých vecí naozaj poranil. Nie som natoľko romantická, aby som to popierala. Ale zároveň otvoril dvere, ktoré boli pre mnohých ľudí celé stáročia zamknuté. Dal hlas tým, ktorých by do tradičných miestností nikdy nepozvali. Zrýchlil prístup k vedomostiam viac, než by si kedysi ktokoľvek dovolil predstaviť.

Svet sa nestal menej skutočným len preto, že sa zmenili nástroje. Stal sa zložitejším, a práve to nás zrejme tak veľmi vyrušuje.

Ak sa chceme rozprávať o autenticite, naozaj rozprávať, musíme byť úprimní v tom, že takmer nič sa k nám nedostáva nedotknuté. Ženy na obálkach časopisov sú už desaťročia zjemňované, zužované, rozjasňované, opravované, premieňané na nemožné verzie samých seba. Človek, ktorý rozpráva na obrazovke, často predtým strávil desiatky minút pod svetlami, štetcami, púdrom, stylingom, uhlami a skúškami. Článok, ktorý ráno čítame pri káve, prešiel cez editorov, titulky, layouty, majiteľov, vyhľadávače, algoritmy a množstvo malých rozhodnutí skôr, než sa vôbec dostal k nám. Pesnička, pri ktorej sa v noci rozplačeme, sa nezjavila priamo v našich slúchadlách. Prešla nahrávaním, opakovanými pokusmi, mixom, masteringom, vydavateľskou stratégiou, promom, kompresiou, distribúciou.

Nie sme obklopení surovou realitou. Sme obklopení realitou, ktorú niekto tvaroval.

A to neznamená, že všetko je falošné. Túto lenivú skratku neznášam. Neverím, že upravená vec je automaticky prázdna. Niekedy je úprava manipulácia, áno. Niekedy je to leštenie. Niekedy násilie. Niekedy starostlivosť. A niekedy je to jediný dôvod, prečo krehká myšlienka prežije dosť dlho na to, aby ju niekto pochopil.

Fotografia je zarámovaná. Kniha je editovaná. Tvár je nasvietená. Jedlo je pripravené. Hlas je trénovaný. Telo je oblečené. Veta je prepísaná. Spomienka je vybraná vždy, keď ju rozprávame. Prečo sa teda práve tento nástroj zrazu stáva posledným dôkazom toho, že z veci zmizlo niečo ľudské?

Pravdepodobne preto, že sa približuje príliš blízko k častiam nás samých, ktoré ešte stále považujeme za posvätné: jazyk, predstavivosť, inteligencia, hlas, súkromný priestor, v ktorom sa myšlienka mení na tvar. Tomu strachu rozumiem viac, než by som možno chcela priznať. Je znepokojujúce požiadať stroj o pomoc a dostať odpoveď, ktorá takmer znie ako myslenie. Rozrušuje to starú hierarchiu. Núti nás to pýtať sa, čo bolo na nás vlastne také výnimočné.

Lenže strach nie je to isté ako pravda.

Nástroj za mňa nevie rozhodnúť, na čom mi záleží. Nevie poznať presnú citovú teplotu môjho detstva, dedinské cesty, staré kuchyne, hanbu, ktorú som zdedila skôr, než som pre ňu mala slová, ani to, ako sloboda prvýkrát pôsobila v mojom tele takmer neslušne. Nevie, kým sa snažím stať. Nevie, prečo ma jedna veta zabolí a druhá nechá úplne chladnou. Môže ponúknuť štruktúru, jazyk, odraz, možnosť. Ale nemôže mať vkus namiesto mňa. Nemôže niesť moju zodpovednosť. Nemôže nahradiť ten zvláštny tvrdohlavý pulz, pre ktorý si vyberiem jedno slovo a druhé vymažem.

Vedieť dobre používať nástroj nie je kapitulácia. Niekedy je to disciplína.

Myslím si, že práve tu sa celá debata stáva príliš plytkou. Ľudia si predstavujú, že voľba je medzi čistou ľudskou tvorbou a umelou kontamináciou, ale život nikdy nebol taký čistý. Nôž môže nakrájať chlieb alebo prerezať kožu. Fotoaparát môže zachytiť pravdu alebo vyrobiť túžbu. Mikrofón môže preniesť hlas cez štadión alebo ho sploštiť na výkon. Textový editor môže niekomu pomôcť písať jasnejšie alebo mu pomôcť úplne sa vyhnúť premýšľaniu.

Nástroj nikdy nie je celý morálny príbeh. Človek, ktorý ho používa, je vždy jeho súčasťou.

Odmietam uctievať zbytočné trápenie. Odmietam tú starú romantiku, podľa ktorej je niečo autentické iba vtedy, keď ma to stojí viac času, viac vyčerpania, viac utrpenia. Sú dni, keď chcem variť pomaly, bosá v kuchyni, ochutnávať omáčku z drevenej lyžice a na chvíľu sa hrať na domácu bohyňu zo života, ktorému verím len napoly. A potom sú dni, keď som hladná, unavená, prestimulovaná a naozaj nemám záujem stráviť dve hodiny prípravou jedla, ktoré zjem za sedem minút.

Nie každá skratka je zrada. Niekedy je to praktické rozhodnutie.

Keby nás pripravené veci skutočne tak urážali, museli by sme byť absurdne dôslední. Žiadne polotovary. Žiadna mrazená zelenina. Žiadne kávovary. Žiadne práčky. Žiadna navigácia. Žiadne kalkulačky. Žiadna automatická oprava pravopisu. Žiadne prekladače. Žiadne šablóny. Žiadne filtre. Žiadne titulky. Žiadne internetové bankovníctvo. Žiadne výťahy. Žiadne lieky pripravené neviditeľnými rukami ľudí, ktorých nikdy nestretneme. Žiadna elektrina poslušne svietiaca v stenách.

Ale pohodlie neodmietame, keď nás nakŕmi, umyje za nás, odvezie nás, vylieči nás, skrášli nás, zabaví nás alebo nás zachráni pred zrútením pod váhou obyčajného dňa. Podozrievaví začneme byť až vtedy, keď pohodlie vstúpi na územie tvorby, pretože tvorba je miesto, kde si ešte stále chceme nahovárať, že sme nedotknutí.

Rozumiem obavám. Existujú nečestné použitia. Lenivé použitia. Vykorisťujúce použitia. Existuje reálne riziko, že ak za nás nejaký nástroj bude myslieť príliš často, naše vlastné vnútorné svaly ochabnú. Nechcem svet, v ktorom má každý text rovnaký hladký, bezkrvný tón. Nechcem umenie bez trenia, eseje bez nervovej sústavy, obrazy bez zodpovednosti, hlasy vyhladené tak, až už nikto neznie ako sám seba.

Ale odpoveďou nemôže byť panika prezlečená za čistotu.

Pre mňa nejde o to klaňať sa technológii. Ide o to zostať pri jej používaní bdelá. Zostať autorkou vlastnej pozornosti. Spochybňovať to, čo sa mi vráti. Odmietnuť, čo znie duté. Udržať v procese vlastný pulz. Priniesť do miestnosti pamäť, etiku, vkus, pochybnosť, humor, podráždenie, nežnosť aj živý rozpor. Vedieť rozlíšiť medzi tým, keď mi niečo pomáha, a tým, keď ma to nahrádza.

Možno som z instantnej generácie. Patrím do doby, ktorá očakáva, že svet sa načíta, odpovie, doručí, opraví, odporučí, preloží a optimalizuje v priebehu niekoľkých sekúnd. Asi nás to urobilo netrpezlivejšími. Asi sme stratili niektoré druhy výdrže. Viem si to priznať bez toho, aby som sa zrútila do hanby.

Každá generácia niečo stratí a každá generácia niečo získa. Minulosť nie je automaticky vznešená len preto, že bola pomalšia.

Keby sme ku každému novému nástroju pristupovali s rovnakým odporom, aký dnes niektorí ľudia vyhradzujú umelej inteligencii, stále by sme vyvolávali filmy v tmavých komorách, ťukali správy do plastových tlačidiel, rozkladali papierové mapy v daždi, čakali týždne na listy a nazývali nepohodlie hĺbkou len preto, že sme ešte nepoznali inú možnosť.

Nechcem zostať pozadu z pýchy. Nechcem predstierať bezmocnosť, aby som dokázala, že som skutočná. Nechcem sa tváriť, že odmietnuť učiť sa je to isté ako mať hodnoty.

Chcem používať nástroje svojej doby bez toho, aby ma vydlabali zvnútra. Chcem sa hýbať so svetom bez toho, aby som sa mu stala poslušnou. Chcem zostať ľudská nie tým, že odmietnem každú novú vec, ale tým, že sa nových vecí budem dotýkať vedome.

A keď už sme pri tom, úprimne: prečo by som mala svetu ponúknuť menej dobrú fotku len preto, aby som niekomu dokázala svoju morálnu čistotu? My ženy si aj tak vyberáme jeden záber z päťdesiatich. Hľadáme svetlo, výraz, uhol, moment, v ktorom sa spoznáme a za ktorý si vieme stáť. Nikto tomu nehovorí klamstvo, hovorí sa tomu výber. Ak dnes existuje nástroj, ktorý mi za pár sekúnd pomôže jemne vylepšiť niečo, nad čím by som sa inak trápila hodinu, čo presne ma má zastaviť? Výčitky? Strach z cudzieho názoru? Predstava, že ženská autenticita musí byť vždy trochu unavená, trochu nedokonalá, trochu potrestaná za to, že sa chce páčiť aj sama sebe?

Nemám povinnosť zverejňovať svoju najmenej lichotivú verziu, aby som pôsobila úprimne. Autenticita pre mňa nie je sebazanedbanie. Nie je to zákaz krásy, úpravy, výberu ani ľahkosti. Autenticita je, keď viem, čo robím, prečo to robím, a stále sa za tým viem postaviť bez hanby. Ak je fotka moja, rozhodnutie moje, vkus môj a hranica moja, potom je to stále môj obraz. Len vytvorený s väčšou ľahkosťou, než na akú boli ľudia zvyknutí.

Možno autenticita nie je neprítomnosť nástrojov, ale úprimnosť v tom, ako ich používame. Lepšia otázka neznie, či bolo niečo vytvorené s pomocou, ale či je za tým ešte živý človek.

V mojom prípade áno.

Je tu žena, ktorá premýšľa, vyberá si, pochybuje, upravuje, cíti, rozčuľuje sa, učí sa a odmieta hanbu. Odmieta nostalgiu ako morálny kostým. Odmieta predstavu, že skutočnosť musí byť neupravená, neefektívna a zbytočne namáhavá, aby mala hodnotu. A odmieta sa ospravedlňovať za to, že chce rozumieť storočiu, v ktorom žije — a vyzerať pri tom tak, ako sa sama rozhodne.