Internet dospel rýchlejšie než my.

Moja generácia nevstúpila do hotového internetu. My sme rástli spolu s ním. Keď sme boli malé, bol ešte trochu nemotorný, pomalý, farebný a smiešny. Keď sme dospievali, naučil sa nás sledovať, porovnávať, merať, zvádzať, predávať nám samých seba a tváriť sa, že je to len normálny život.

Možno práve preto mám problém s jednoduchou vetou, že deti nepatria na internet. Nie preto, že by nebola pravdivá. Ale preto, že ja som bola jedno z tých detí. A internet, ktorý ma našiel ako dieťa, neostal dieťaťom so mnou. Vyrástol rýchlejšie než my všetci.

Mám dvadsať rokov, čiže patrím do tej zvláštnej generácie, ktorá nevyrastala úplne bez internetu, ale zároveň ani s hotovým internetom tak, ako ho poznáme dnes. My sme nezačali v sterilnom, plne algoritmickom svete, kde už každá sekunda pozornosti má svoju cenu, každé gesto je merateľné a každá tvár sa môže stať obsahom skôr, než človek pochopí vlastný výraz. Keď som rástla ja, rástol aj internet. Nie ako nejaký vzdialený technologický vynález, ktorý sa vyvíjal niekde mimo nás, ale ako prostredie, ktoré postupne dorastalo do našich izieb, školských prestávok, kamarátstiev, prvých trápností, prvých fotiek, prvých pocitov, prvých veľkých vnútorných kolapsov, ktorým sme ešte nevedeli dať mená. Bol pri tom. Menil sa s nami. A možno práve preto o ňom nedokážem hovoriť ako niekto, kto stojí mimo. Ja nie som človek, ktorý objavil internet v dospelosti a teraz sa nad mladými pohoršuje z bezpečnej vzdialenosti. Ja som skôr človek, ktorý si veľmi dobre pamätá, aké to bolo, keď internet ešte pôsobil ako ihrisko, a zároveň som na vlastnej koži zažila moment, keď sa z ihriska začal stávať systém.

Preto ma vždy trochu zvláštne zasiahne, keď dospelí začnú hovoriť, že deti nepatria na internet. Časť mňa s tým súhlasí okamžite, skoro reflexívne. Áno, deti nepatria do priestoru, ktorý je navrhnutý tak, aby bol silnejší než ich pozornosť, slabší než ich dôstojnosť a múdrejší než ich obranné mechanizmy. Deti nepatria do prostredia, kde sa ich hodnota môže začať merať reakciami cudzích ľudí ešte predtým, než sa naučia byť samy so sebou v jednej miestnosti. Deti nepatria do priestoru, ktorý z neistoty vie spraviť produkt, z porovnávania denný návyk a zo samoty obchodný model. Lenže druhá časť mňa pri tej vete vždy trochu stuhne, pretože si uvedomím, že keby sa táto veta brala absolútne, tak by niekto v minulosti musel povedať aj mne: ty tam nepatríš. A pritom práve internet mi dal veľa vecí, ktoré by som inde možno hľadala oveľa ťažšie. Dal mi jazyk, únik, kontakt so svetom, pocit, že existuje viac možností, viac typov ľudí, viac spôsobov života, viac verzií budúcnosti. Dal mi dôkaz, že moja izba nie je celý svet. A to nie je málo.

Lenže internet, ktorý mi toto dal, nebol ten istý internet, ktorý máme dnes. Alebo presnejšie: bol to jeho mladší, menej vycvičený, menej presný príbuzný. Bol chaotickejší, menej elegantný, často škaredší, pomalší, menej optimalizovaný, ale možno práve preto v ňom bolo viac náhody. Človek tam ešte nemal pocit, že každé kliknutie sa okamžite vracia ako súčasť nejakej neviditeľnej psychologickej pasce. Nebolo to nevinné, nechcem to romantizovať. Aj starší internet mal svoje nebezpečenstvá, divných ľudí, zlé priestory, klamstvá, tvrdosť, hlúposť, hanbu. Ale dnešný internet je iný v tom, že je profesionálny. Vie, čo robí. Už nie je len miestom, kam niečo prídeš hľadať. On hľadá teba. Hľadá tvoju slabosť, tvoju nudu, tvoju zvedavosť, tvoju žiarlivosť, tvoju únavu, tvoju potrebu byť videná, tvoju potrebu byť krajšia, múdrejšia, úspešnejšia, žiadanejšia, pokojnejšia, zaujímavejšia. Kedysi sme išli na internet. Dnes internet prichádza za nami a tvári sa, že je to len notifikácia.

A toto je podľa mňa podstatný rozdiel. Ja som vyrastala v období, keď sa internet učil byť všade. Najprv bol miesto. Potom nástroj. Potom zvyk. Potom prostredie. A dnes je skoro vrstva reality. Keď som bola menšia, internet bol niečo, k čomu sa človek pripojil. Dnes je skôr niečo, od čoho sa musí vedome odpojiť, ak chce zistiť, čo si vlastne myslí bez cudzieho šumu. A medzi týmito dvoma stavmi sa odohralo moje dospievanie. To je zvláštna skúsenosť. Nie je to nostalgická rozprávka o tom, ako bolo všetko kedysi lepšie. Nebolo. Ale bolo iné v tom, že digitálny svet ešte nemal tak dokonale prepojené telo, sociálny status, peniaze, krásu, politiku, sexualitu, kariéru, kamarátstva, názory, hanbu a identitu do jednej nekonečnej aplikácie, ktorú nosíme vo vrecku.

Preto keď sa dnes povie, že deti sú príliš online, ja to nepočujem ako starý povzdych nad novou generáciou. Počujem v tom niečo oveľa vážnejšie. Počujem v tom otázku, čo sa stane s človekom, keď jeho detstvo neprebieha len medzi rodinou, školou, ulicou, knihami, mestom a vlastnou predstavivosťou, ale aj pred neviditeľným publikom. Čo sa stane s dieťaťom, ktoré sa naučí samo seba vnímať cez obraz skôr, než sa naučí cítiť sa zvnútra. Čo sa stane s tínedžerom, ktorý si nevytvára identitu len skúšaním, omylmi, trápnosťou a tajomstvom, ale aj cez spätnú väzbu systému, ktorý okamžite naznačí, čo je pekné, čo je cringe, čo je zdieľateľné, čo je príliš, čo je málo, čo je hot, čo je mŕtve, čo je trend a čo už nestojí za pozornosť. My sme si kedysi mysleli, že internet je len priestor, kde sa človek prejavuje. Dnes je čoraz jasnejšie, že internet je aj priestor, ktorý človeka učí, aký prejav sa oplatí mať.

A toto sa netýka iba detí. To je na tom najnepríjemnejšie. Keď dospelí hovoria o deťoch na internete, často sa tvária, že ony sú tie slabé, nevinné, neskúsené bytosti, ktoré treba zachrániť pred niečím, čo dospelí údajne zvládajú lepšie. Lenže stačí sa pozrieť na dospelých online a celá táto predstava sa začne trochu rozpadať. Dospelí ľudia sa nechávajú manipulovať algoritmami, hádajú sa s cudzími ľuďmi, merajú si hodnotu cez reakcie, žijú v porovnávaní, panikária z ticha, boja sa neviditeľnosti, potrebujú mať názor na všetko, často nevedia prestať scrollovať a potom s vážnou tvárou vysvetľujú, že problém sú deti s tabletmi. Nechcem byť krutá, ale niekedy to vyzerá, že jediný rozdiel medzi dieťaťom, ktoré nechce pustiť iPad, a dospelým, ktorý nechce pustiť telefón, je v tom, že dospelý má lepšiu slovnú zásobu na ospravedlnenie vlastnej závislosti.

Dieťa “sedí na mobile”. Dospelý “sleduje, čo sa deje”. Dieťa “hľadá pozornosť”. Dospelý “buduje komunitu”. Dieťa “nevie byť samo”. Dospelý “networkuje”. Dieťa “sa porovnáva”. Dospelý “sa motivuje”. Dieťa “kopíruje trendy”. Dospelý “pracuje s kultúrnym momentom”. Dieťa “nevie vypnúť”. Dospelý “má veľa vecí v hlave”. A áno, rozdiely existujú. Dospelý človek má viac skúseností, viac kontextu, väčšiu zodpovednosť. Ale práve preto je možno ešte smutnejšie, keď sa správa tak, akoby mu jedna notifikácia vedela rozbiť vnútorný pokoj na celý deň. Deti aspoň ešte len vyrastajú. My ostatní by sme už mali vedieť, že nie každá reakcia je udalosť a nie každé ticho je odmietnutie.

Ja som vyrástla s internetom, takže viem, aké dvojité to je. Neviem ho nenávidieť úplne, pretože by to bolo neúprimné. Internet mi otvoril svety, ku ktorým by som sa možno inak dostávala oveľa pomalšie. Dal mi možnosť čítať, písať, objavovať, nachádzať hlasy, ktoré by v mojom bezprostrednom okolí možno nikdy nezazneli. Dal mi pocit, že človek nemusí byť uväznený v tom, čo mu práve ponúka jeho najbližšie prostredie. To je obrovská vec, hlavne pre mladého človeka. Keď máš dvadsať a pozeráš sa spätne, uvedomíš si, že veľa z toho, čo ťa formovalo, neprišlo len z rodiny, školy alebo mesta, ale aj z obrazoviek, článkov, videí, cudzích viet, diskusií, blogov, fotiek, fór, komentárov, aplikácií a ľudí, ktorých si nikdy nestretla. Niektoré z tých vecí ťa zachránili. Niektoré ťa zranili. Väčšina urobila oboje naraz.

A práve preto mi príde povrchné povedať len: deti nepatria na internet. Tá veta je možno pravdivá ako varovanie, ale nestačí ako analýza. Lebo otázka nie je len to, či tam deti patria. Otázka je, čo sme z internetu urobili, keď sa z miesta možností stal priestor neustáleho hodnotenia. Otázka je, prečo sme dovolili, aby niečo, čo malo rozširovať svet, začalo ľuďom zužovať nervový systém. Otázka je, prečo si dospelí nechali ukradnúť pozornosť do takej miery, že dnes často nemajú morálnu autoritu hovoriť deťom o sústredení. Otázka je, prečo sa tvárime, že problémom je vek používateľa, keď problémom je aj architektúra priestoru, do ktorého toho používateľa púšťame.

Lebo povedzme si úprimne: dnešný internet nie je neutrálny. Nie je to prázdna miestnosť, kde si každý robí, čo chce. Je to prostredie s vlastnými záujmami, rytmami, odmenami a trestami. Odmeňuje rýchlosť. Odmeňuje čitateľnosť. Odmeňuje konflikt. Odmeňuje krásu, ale často len určitý typ krásy. Odmeňuje zraniteľnosť, ale najmä vtedy, keď je z nej dobrý obsah. Odmeňuje názor, ale najmä vtedy, keď sa dá rýchlo zaradiť. Odmeňuje autenticitu, ale najradšej takú, ktorá je estetická, zrozumiteľná a opakovateľná. A mladý človek, ktorý do tohto vstúpi príliš skoro, sa nemusí len “zabávať na mobile”. On sa učí, ako má byť človekom v prostredí, ktoré človeka neustále optimalizuje na reakciu.

Moja generácia je v tomto zvláštne medzi. Starší ľudia často zažili svet pred internetom dostatočne dlho na to, aby mali v sebe akúsi pred-digitálnu pamäť. Mladšie deti už často vstupujú do internetu ako do hotového počasia, ktoré tu jednoducho je. Ale my, dnešní dvadsiatnici, sme videli jeho rast zblízka. Pamätáme si ešte kúsky detstva, ktoré neboli úplne zdokumentované. Pamätáme si aj momenty, keď sa všetko začalo presúvať do online priestoru s akousi nenápadnou samozrejmosťou. Videli sme, ako sa z profilu stal životopis, z fotky dôkaz, zo statusu signál, z reakcie sociálna mena, z viditeľnosti hodnota a z neviditeľnosti malý spoločenský trest. Nie sme úplne starý svet. Nie sme úplne nový svet. Sme generácia, ktorá vyrastala počas aktualizácie.

A byť dieťaťom počas aktualizácie znamená, že nikto presne nevedel, čo sa deje. Rodičia často nemali mapu. Učitelia tiež nie. Spoločnosť už vôbec nie. Mnohé pravidlá vznikali až po škodách. Veľa vecí sa najprv normalizovalo a až potom sme pochopili, čo s nami robili. Bolo normálne mať profil. Bolo normálne pridávať fotky. Bolo normálne byť stále dostupná. Bolo normálne porovnávať sa. Bolo normálne vedieť o cudzích ľuďoch príliš veľa. Bolo normálne, že sa hranica medzi osobným a verejným posúvala tak pomaly, že sme si to všimli až vtedy, keď už bola úplne inde. A keď človek vyrastá v niečom, čo sa mení spolu s ním, veľmi ťažko rozpozná moment, keď sa z možnosti stala povinnosť.

Možno preto som na túto tému citlivá. Pretože keď sa dnes diskutuje o tom, či majú deti používať sociálne siete, nemám chuť tváriť sa ako niekto, kto má jednoduché riešenie. Nemám chuť povedať len zakázať, hotovo, vyriešené. Zákazy možno budú potrebné. Vekové hranice možno dávajú zmysel. Rodičovská kontrola možno vie niečo spomaliť. Ale ak dospelí zostanú rovnakí, ak budú deťom brať obrazovky rukou, v ktorej sami držia telefón ako nervový orgán, tak to nebude výchova. Bude to len moc. A deti veľmi dobre rozpoznajú rozdiel medzi hranicou a pokrytectvom.

Skutočná otázka teda podľa mňa neznie len: ako dostať deti z internetu? Skutočná otázka znie: ako dostať internet z polohy, v ktorej sa stal hlavným organizátorom našej pozornosti, nálady a hodnoty? Ako naučiť mladých ľudí, že nie všetko, čo je viditeľné, je dôležité. Že nie všetko, čo má reakciu, má pravdu. Že nie všetko, čo je populárne, je živé. Že súkromie nie je hanba. Že pomalosť nie je zlyhanie. Že nuda nie je nepriateľ. Že človek môže prežiť krásny moment aj bez toho, aby ho okamžite premenil na dôkaz pre publikum. A hlavne: že byť človekom nie je to isté ako byť čitateľným profilom.

Toto je asi najväčšia vec, ktorú som sa naučila ako niekto, kto vyrastal spolu s internetom: internet veľmi rád premieňa človeka na verziu. Nie vždy zlomyseľne. Niekedy dokonca veľmi lákavo. Ponúkne ti verziu seba, ktorá je krajšia, ostrejšia, vtipnejšia, múdrejšia, prehľadnejšia, lepšie upravená, lepšie nasvietená, lepšie formulovaná. A potom príde zvláštny moment, keď už nevieš, či internet používaš na vyjadrenie seba, alebo sa pomaly prispôsobuješ tomu, ktorá verzia teba funguje najlepšie. Toto je nebezpečné aj pre dospelého človeka. Pre dieťa alebo tínedžera to môže byť skoro neviditeľná forma výchovy. Nie výchovy k hodnotám, ale výchovy k prezentácii.

A predsa nechcem písať text proti internetu. To by bolo falošné. Skôr chcem písať text proti našej naivite. Proti tej pohodlnej predstave, že stačí povedať “deti by mali byť menej online” a tým sme si splnili morálnu povinnosť. Nestačí. Lebo deti nevyrastajú len na internete. Vyrastajú aj medzi dospelými, ktorí im ukazujú, čo znamená mať alebo nemať vnútorné hranice. Ak dieťa vidí dospelého, ktorý nevie nereagovať, nevie byť offline, nevie byť bez spätnej väzby, nevie vydržať ticho, nevie prežiť nudu, nevie nechať cudzí názor ležať, nevie existovať bez neustáleho malého dôkazu vlastnej existencie, potom mu môžeme hovoriť o škodlivosti sociálnych sietí koľko chceme. Atmosféra bude hlasnejšia než pravidlo.

Možno najradikálnejšia vec, ktorú dnes dospelý môže mladému človeku ukázať, nie je technologická gramotnosť, ale pokoj. Nie ten predstieraný pokoj človeka, ktorý len potláča všetko nepríjemné, ale skutočný pokoj človeka, ktorý nemusí byť stále k dispozícii. Človeka, ktorý si vie chrániť ráno pred cudzím hlukom. Človeka, ktorý si vie nechať niektoré zážitky len pre seba. Človeka, ktorý nemá potrebu z každého pocitu urobiť verejnú deklaráciu. Človeka, ktorý vie, že nie každá myšlienka musí byť okamžite publikovaná, nie každý hnev musí mať publikum a nie každé zranenie sa musí premeniť na obsah. Toto nie je odpor voči internetu. Toto je odpor voči tomu, aby internet vlastnil celý vnútorný dom.

Keď sa dnes pozriem na mladšie deti, nechcem byť človek, ktorý im len vezme telefón a povie, že za mojich čias bolo lepšie. Po prvé, za mojich čias bolo veľa vecí tiež chaotických. Po druhé, ja mám len dvadsať, takže tváriť sa ako múdra pamätníčka by bolo komické. Ale môžem povedať toto: viem, aké je to vyrastať s internetom, ktorý sa tváril ako možnosť, a postupne sa zmenil na tlak. Viem, aké je to cítiť, že online svet ti niečo dáva a zároveň si berie časť tvojho pokoja. Viem, aké je to objaviť cez obrazovku slobodu, ale aj porovnávanie. Jazyk, ale aj hluk. Komunitu, ale aj závislosť od reakcie. A práve preto si myslím, že najpoctivejšia veta neznie: deti nepatria na internet. Najpoctivejšia veta znie: deti nepatria do internetu, ktorý sme nechali vyrásť bez toho, aby sme sami dospeli spolu s ním.

Lebo internet dospel. To je tá zvláštna vec. Už to nie je len chaotický tínedžer plný fór, blogov, prezývok a náhodných objavov. Je to dospelý priemysel. Má svoje záujmy, svoje metriky, svoje stratégie, svoje psychologické páky, svoje obrovské peniaze, svoje masky a svoje veľmi presné spôsoby, ako človeka udržať dlhšie, než plánoval. A ak internet dospel do tejto podoby, potom my nemôžeme zostať detinsky prekvapení, že má následky. Nemôžeme sa tváriť, že obrazovka je len obrazovka. Nie je. Je to brána do priestoru, kde sa dnes formuje pozornosť, identita, túžba, úzkosť, názor, pamäť aj predstava o vlastnej hodnote.

Možno raz budeme na dnešnú dobu pozerať s rovnakým údivom, s akým sa dnes pozeráme na staré fotografie ľudí fajčiacich v kanceláriách, nemocniciach alebo pri deťoch. Nie preto, že vtedy neexistovali pľúca, ale preto, že ešte neexistovala dostatočná hanba. Možno sa raz budeme čudovať, ako samozrejme sme nechali deti aj dospelých dýchať mentálny dym prostredia, ktoré ich robilo nepokojnými, porovnávajúcimi sa, vystrašenými z neviditeľnosti a hladnými po potvrdení. Možno sa raz nebudeme pýtať len to, prečo boli deti tak skoro online. Budeme sa pýtať, prečo dospelí tak dlho predstierali, že oni sú v poriadku.

Ja nechcem internet bez ľudí. Chcem ľudí, ktorí sa v ňom úplne nestratia. Chcem internet, ktorý nie je postavený na tom, že človek bude unavený, neistý a ľahko vyrušiteľný. Chcem, aby mladí ľudia mali prístup k svetu, ale nie za cenu toho, že svet bude mať neobmedzený prístup k ich nervovému systému. Chcem, aby sme prestali zamieňať pripojenie za prítomnosť. Chcem, aby súkromie prestalo pôsobiť ako podozrivé správanie. Chcem, aby neviditeľný deň neznamenal stratený deň. Chcem, aby človek nemusel sám seba neustále dokazovať len preto, že technológia zvyčajne odmeňuje to, čo je vystavené.

A možno to znie idealisticky, ale myslím si, že začiatok je veľmi jednoduchý a zároveň veľmi ťažký. Položiť telefón bez toho, aby sme z toho robili obsah. Byť chvíľu nedostupní bez vysvetlenia. Nechať si niektoré veci pre seba. Nepremeniť každú emóciu na verejný signál. Nepresviedčať deti, že internet je nebezpečný, zatiaľ čo my sami v ňom každý deň vyzeráme ako ľudia, ktorí stratili schopnosť odísť. Pretože deti nepotrebujú len hranice. Potrebujú vidieť, že hranice existujú aj v dospelosti. Že sloboda nie je byť všade. Sloboda je aj vedieť nebyť tam, kde ťa niečo pomaly rozoberá na dáta, reakcie a malé kúsky pozornosti.

Takže áno, deti možno nepatria na internet. Ale ja by som k tomu dodala ešte niečo menej pohodlné: ani dospelí tam často nevyzerajú veľmi zdravo. A hovorím to ako človek, ktorý s internetom vyrástol, nie ako niekto, kto sa naň pozerá zvonka. Videla som, ako sa menil. Videla som, ako rástli jeho možnosti, jeho krása, jeho užitočnosť, jeho moc aj jeho hlad. A možno práve preto si myslím, že najväčšou výzvou nie je naučiť deti používať internet. Najväčšou výzvou je naučiť celú spoločnosť, že nie všetko, čo nás spája, nás aj živí.

Lebo ja som s internetom vyrástla. A dnes sa čoraz častejšie pýtam, či by sme konečne nemali vyrásť aj my.